Dirk Husemann

DAS SCHWARZE FEUER VON BYZANZ

Copyright © 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2020 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-6927-6

Se vzpomínkou na

Hanse-Jürgena Korna

22. červen 1940 – 1. listopad 2018

Dramatis Personae

U jmen vytištěných kurzívou jde o historické osobnosti.

Thomas Dallam, stavitel varhan

Londýn, královský palác Greenwich Palace

Alžběta I., anglická královna

William Cecil, 1. baron Burghley, anglický státník

Robert Radcliffe, vévoda ze Sussexu

Garcilaso de la Ruy, španělský vyslanec

Londýnská City

Roscoe Flint, převozník

Rowland Bucket, hádankář

Na palubě Hectora

Hoodshutter Wells, kapitán

Winston, opravář plachet

John Flint, převozníkův syn

Henry Lello, sir, anglický vyslanec v Istanbulu

Geoffrey Montagu, lord, diplomat

William Aldridge, lord

Emily Aldridgeová, jeho žena

Mabel, jejich komorná

Cuthbert Bull, kupec a pasažér

Dudley North, kupec a pasažér

V Istanbulu

Mehmed III., sultán Osmanské říše

Ioannis, řecký kovář

Kassandra, jeho dcera

Jeremiáš, osmanský prodavač vody

Melek Ahmed, žalářník

Místa děje

Královský palác Greenwich Palace a londýnská City

Na palubě Hectora

V Istanbulu

1588

Úvod

Westminsterskou katedrálou vanul studený vítr. Starý chrámový varhaník si mnul ruce zkroucené pakostnicí. Dosud se mu nepodařilo pochopit, proč se kostely musí stavět průčelím k východu. Odtud sice dopadaly do svatostánku sluneční paprsky, ale s nimi vanul i východní vítr, který přinášel ledový chlad. Z této světové strany také občas přišlo neštěstí.

Kantor Hanscombe se naklonil přes pažení kůru. Hluboko pod ním šuměla katedrála. Lavice byly plné lidí. Mše dosud nezačala, návštěvníci spolu ještě rozmlouvali a vzájemně si sdělovali novinky. Někteří přišli jen z tohoto důvodu, jiní zase proto, aby viděli královnu. Toho zimomřivého rána v březnu 1588 se totiž chtěla eucharistie osobně zúčastnit Alžběta. Válka se Španělskem byla na spadnutí a královna potřebovala veškerou myslitelnou podporu. Především pak pomoc Boha.

Na schodech vedoucích k varhanám zaduněly těžké kroky. Kostelník Farnham vyšel pomalu nahoru, ale jen natolik, že se nad schodištěm objevil pouze jeho obličej zrudlý vínem a bohabojností.

„Dnes si musíš vystačit bez kalkantů. Potřebuji ty muže dole v kostelní lodi. Rozumíš?“

Hanscombe si povzdechl. Kalkanti byli mladí kostelníci, kteří s potřebnou silou a vytrvalostí šlapali měchy za varhanami, aby nástroj netrpěl nedostatkem vzduchu. On, Hanscombe, naopak zjedná svýma starýma nohama varhanám právě tolik dechu, aby vůbec vydaly nějaké tóny – bude to mdlý šepot tam, kde by měl být slyšet majestátní zvuk. Hanscombe však neměl na výběr. V tomto svatostánku rozhodoval kostelník.

Farnham vrhl mrzutý pohled na prázdnou lavici u varhan. „Kde vězí ten kluk?“ Jeho hlas byl ještě ledovější než východní vítr.

„Dopřej mu ještě trochu času,“ odvětil Hanscombe. „Královna tu přece také ještě není.“

„Čas!“ Kostelník to slovo přímo vyplivl z vlhkých rtů. „Až se Alžbětino kostnaté pozadí dotkne kostelní lavice, zahřmí varhany s takovou kadencí, proti níž by ubzdění zvěčnělého krále Jindřicha znělo jako vrnění štěněte.“ Zalapal po vzduchu. „Nebo se rozhlédnu po novém varhaníkovi.“ Farnhamova hlava zmizela.

Hanscombe přikývl a nevydal ani hlásku, stejně jako varhany. Pomalu začal litovat své odvahy. Umožnil tomu chlapci, aby hrál na varhany pro anglickou královnu. Mladý Thomas Dallam měl talent. Královna, sama bezdětná, byla blázen do dětí. A každý věděl, že kdo dokáže na Alžbětině zasmušilém obličeji vykouzlit úsměv, toho si zamiluje celý Londýn – a pro Hanscomba znamenal Londýn celičký svět.

Avšak ten milý úsměv se na Alžbětiných úzkých rtech nikdy nezaskví, jestli se Thomas Dallam co nevidět nedostaví k varhanám.

Thomasi, projelo hlavou starému kantorovi, kde vězíš?

❦

Jižně od města hleděl chlapec na nedosažitelný severní břeh Temže, kde se rozkládal Westminster. Už tam měl dávno být. Štěstí na této straně řeky však mělo hodnotu dvou mincí zanedbatelné hodnoty. Thomas Dallam ale svíral v ruce pouze jedinou.

„Dvě čtvrtpenny,“ zopakoval John Flint. Převozníkův syn se na Thomase vyzývavě zadíval – tedy každopádně se o to pokusil. Flint totiž šilhal. Ani jinak nebyl jeho vzhled předurčen k tomu, aby na sebe upozornil dívky z Lambeth Marsh. Vlasy měl zrzavé a rozježené. Uši mu nápadně odstávaly od hlavy. Mezi rty mu vyčnívaly dva řezáky, a když se uchechtl – jako právě teď –, dostaly se do společnosti vybledlých protějšků připomínajících vyřazené varhanní píšťaly. Jestli oblast Marsh jižně od Londýna byl zadek města, pak John Flint byl na něm bradavice.

„Tolik peněz nemám,“ přiznal Thomas. „U tvého otce stojí převoz pouze jeden čtvrtpenny.“

„Otec je nemocný, musím mu koupit medicínu.“ Podle úšklebku na Flintově obličeji Thomas vytušil, co je to za lék a na jakou chorobu je určen. Flintův otec si určitě zavdával přespříliš levného piva, na jehož přípravu hostinští z Lambeth Marsh brali vodu z Temže.

Thomas neměl peníze ani čas, aby se staral o opilost Flintova otce.

„Očekává mě královna,“ prohlásil. Vzápětí si přál, aby raději držel jazyk za zuby.

„No jistě!“ Flint pohnul trupem tak, jako by se snažil napodobit úklonu. „Jaká čest, že urozený pán bere zavděk mým přívozem. Počkejte, hned pro vás natáhnu sametový koberec.“ Shodil z hubených ramen proděravělou ovčí kůži a rozprostřel ji na přístavišti, za kterým se na řece pohupovala převozní loď. Poblíž se vypínaly z ranního oparu věže Westminsteru. Z dálky zazněly údery zvonů.

„Copak neslyšíš?“ vyhrkl Thomas. „Vyzvánějí na mši. Musím tam být včas, abych hrál na varhany.“ Zhluboka se nadechl a co nejpomaleji dodal: „Pro královnu.“

Flint schoval zuby v ústech a svraštil čelo. „Tomu věříš nejspíš jen ty sám,“ utrousil. „Seš ještě větší blázen, než všichni říkají.“

Jestliže v Lambeth Marsh někdo platil za pomatence, byli to převozník Roscoe Flint a jeho syn John Flint. Děti ve vesnici u Lambeth Heights si z nich utahovaly tím, že hrály na „Flintovo oko“. Při hře šlo o to co nejdéle vydržet se záměrně šilhajícíma očima zírat do obličeje někomu jinému. Říkalo se, že když se tahle legrace přežene, nedokážou oči už nikdy hledět rovně. Proto tuhle soutěž vyhrávali jenom ti nejodvážnější. Thomas dosud vždy obsazoval spodní místa. Kromě toho nikdy nepatřil mezi křiklouny, kteří Flintovi připisovali děsivé historky. Převozníkův syn v nich údajně každou noc vyhrabával na hřbitově mrtvoly, protože hledal oči, které by vyměnil za své šilhavé. Ačkoli takové fámy byly vysloveně pošetilé, přesto se postaraly o to, že se Flintovi jeho vrstevníci vyhýbali – a i on sám jim raději šel z cesty. Pouze na převozním plavidle se mohlo stát, že se cesty dětí z Lambeth Heights zkřížily s kroky převozníkova syna.

A právě na tuhle strunu teď chtěl zřejmě Thomas zahrát.

„Poslouchej,“ ozval se a pokoušel se vypadat co největší. „Já proti tobě nic nemám. Nikdy jsem si z tebe neutahoval ani se ti nevysmíval.“

„Proč by sis měl ze mě utahovat?“ zavrčel Flint. Jeho obličej byl stejně ponurý jako obloha nad Temží.

Thomas už nedokázal udržet nohy v klidu a začal před kotvištěm přecházet sem a tam. „Tak už toho konečně nech, Flinte,“ zasténal a úpěnlivě sepnul ruce. „Musím do Westminsteru. Mám tam hrát v přítomnosti královny. Postaral se o to master Hanscombe.“

„Hanscombe? To jméno jsem nikdy neslyšel,“ odtušil zrzek.

„Starý varhaník z Westminster Abbey,“ vysvětlil Thomas přidušeným hlasem. „Co všechno chceš ještě vědět od svých pasažérů?“

„Tvou oblíbenou barvu,“ odpověděl Flint.

Thomas na něho vrhl nechápavý pohled. „Mou co?“

„Chci to vědět. Pověz mi to a já vyjedu.“

Ten Flint je opravdu ještě hloupější, než všichni pořád tvrdí. „Žlutá,“ upřesnil Thomas.

Flint si usilovně mnul levé ucho. „Žlutá, jo?“ Vyšpulil rty. „Ta je v pořádku. Můžeš jet s námi.“

Teď už se Thomas neubránil nedůvěře. „A druhý čtvrtpenny?“ zeptal se a byl si jistý, že si z něho Flint chce jenom utahovat.

„Vidím to takhle,“ zareagoval zrzek. „Jestli skutečně budeš hrát na varhany pro královnu, zaplatíš mi jen polovinu. To by ti snad mohlo vyhovovat, ne? Protože ty mi rovněž vyjdeš vstříc tím, že mě vezmeš s sebou na mši. Královna! Ještě nikdy jsem ji neviděl – a ona mě taky ne. To snad stojí i za jeden celý čtvrtpenny.“

Převozní loď se sunula po Temži rychlostí hlemýždě. Thomas neviděl jinou možnost než pomoct Flintovi s veslováním. Nebyl ale zvyklý ovládat obouruční veslo, a tak měl velké potíže s tím, aby udržel s druhým mladíkem stejný rytmus záběrů. Když šlo o udržení taktu, byl u varhan odkázán vždy jen sám na sebe.

Přesto člun teď směřoval k severními břehu tak rychle, že už zakrátko narazil do přístavního můstku. Thomas sešplhal z veslovací lavice a vyběhl.

„Počkej! Musíš mě vzít s sebou!“ zvolal za ním převozníkův syn.

Tak si pospěš! chtěl ho užuž pobídnout Thomas.

Vtom spatřil tu pohromu. Flint se k němu přibelhal. Něco neměl v pořádku s nohama, pravá vypadala jako zkroucená. Obnažené prsty směřovaly k vnitřní straně levého chodidla. Když se Flint rozběhl, chtěla na první pohled jeho pravá noha jít rovně, zatímco levá opisovala oblouk. Thomas najednou věděl, proč na Flinta nikdy nenarazil mezi ostatními dětmi z Lambeth Heights, proč se pořád plavil na převozní lodi přes řeku – ze severu na jih, z jihu na sever. Jeho kompasová růžice měla jen dva korunní lístky, protože se na řece pohyboval lépe než na souši.

Kdyby Thomas na Johna Flinta čekal, dorazil by do katedrály nejspíš až následující den. Nejraději ze všeho by se okamžitě rozběhl. Bezradně si třel tváře.

„S tímhle nemůžeš…,“ spustil. „Vždyť jsi…“ Ukázal na znetvořené končetiny. Náhle spatřil ve Flintových očích bolest. „Chci říct, že jsi hlavně převozník. Musíš zůstat u lodi, kdyby chtěl někdo převézt na druhý břeh.“ Lež měla stejnou pachuť jako zimní jablko. Thomas se ušklíbl a zkusil vyloudit na tváři úsměv.

„Říkal jsi, že můžu vidět královnu.“ Flintův hlas zazněl tak zvučně, jako by se Thomas na varhanách pokoušel dosáhnout dramatického efektu.

Thomas neměl čas diskutovat ani za sebou vláčet mrzáka. Už dávno měl být ve Westminsteru. Očekává ho anglická královna. Královna víl. Alžběta. Thomas ji miloval od té doby, co ji poprvé spatřil v jejím kočáře. Co bylo ve srovnání s tím neštěstí zmrzačeného mladíka od Temže? Méně než světlo svíčky.

„Pojď!“ vyzval ho a natáhl ruku. Flint ji uchopil a nechal se vytáhnout na břeh. Oba chlapci společně zamířili k městu.

Westminsterská katedrála připomínala loď v moři hlemýždích domečků. Nad obrovskou stavbou táhly černé mraky. Jemné mžení barvilo zdi dočerna. Thomas si stáhl klobouk hluboko do obličeje. Flint neměl ani čepici. Zplihlé zrzavé vlasy mu padaly do čela a po tvářích stékaly kapky.

Flint se zoufale snažil kráčet co nejrychleji. Thomas však už z dálky viděl, jak se kostelní brány pozvolna zavírají. To znamenalo, že královna dorazila.

Toho, že dosud svírá Flintovu ruku, si všiml až poté, co se ho jeho protějšek pustil. Thomas nevěřil vlastním očím: zrzek zamířil doleva. Mělo to snad co do činění s jeho nohou?

Chvíli přemýšlel, jestli má Flinta za sebou pořád vláčet. Vzápětí ale pocítil úlevu, že jeho pomalý průvodce sám od sebe zmizel, a běžel dál. Ještě jednou se po něm ohlédl a viděl, že mladík mizí mezi dvěma domy. Asi nakonec z něčeho dostal strach, pomyslel si.

On sám na tom nebyl lépe. Před ním se rozkládala nekonečná ulice vedoucí ke katedrále. Při pohledu na tu vzdálenost nevypadaly ani jeho vlastní nohy jinak než protézy beznohého žebráka. Ale žebráci se nikdy nevzdávají, že?

Thomas se zhluboka nadechl a co nejrychleji vyběhl směrem k Westminsteru. Boty mu čvachtaly v kalužích. Naleštit kůži byla zbytečná námaha. Slyšel chrastit vlastní dech. Na hrudi ho bolelo, přes zimomřivý chlad mu stékal po zádech pot. Promočený zevnitř i zvenčí se snažil doběhnout k mohutné stavbě.

Dusot kopyt uslyšel až poté, co se mu kůň otřel o rameno. Na hřbetu vyhublé herky dřepěl John Flint. Tentokrát byl na řadě převozníkův syn, aby podal Thomasovi ruku.

„Ty chceš za královnou pěšky?“ zeptal se Flint a široký úsměv obnažil jeho obrovské zuby. „To si ale ušpiníš boty.“

Thomas se ho rychle chopil.

❦

Když se brány zavřely, Hanscombe to už na varhanním kůru nevydržel. Spěšně sestoupil po točitých dřevěných schodech. Kabát se mu zachytil o sloupek zábradlí a roztrhl se, když se starý varhaník nezastavil. Teď už to bylo jedno! O jednu trhlinu v jeho životě více či méně, to už nemohlo jeho situaci zhoršit. Slíbil královně, že na varhany bude hrát chlapec. Alžběta se dostavila, ale Thomas tu nebyl. Něco se mu muselo stát. Tenhle mladík vždy jednal správně a byl dochvilný. Navenek se zdálo, jako by v jeho nitru pracoval nějaký mechanismus. Jakmile byl jednou natažený, běžel setrvačně a naprosto předvídatelně. Žádný přerušovaný chod. Žádná překvapení. Teď to ale vypadalo, že se hnací soukolí nějak porouchalo.

Hanscombe se pokradmu plížil postranní lodí. Katedrála byla naplněná až do posledního místečka. Návštěvníci právě vstali, protože mezi lavicemi kráčela Alžběta, aby zaujala své místo v první řadě. Mezi černými rameny a korzety londýnské šlechty Hanscombe zahlédl cosi červeného – Alžbětiny vlasy. Tak blízko královny se ještě nikdy neocitl. Jak rád by k ní přistoupil ještě blíž, jen aby cítil vzduch, který vydechla. Někteří lidé tvrdili, že pohled jejích zelených očí by mohl dát muži zapomenout i na vykoupení v nebeské říši. Hanscombe se přiměl k tomu, že se opět rozběhl směrem k portálu. Kdyby Thomas ještě dorazil, měl by mu umožnit vstup. Jestli se ale mladík neobjeví, bylo by asi nejlepší, kdyby se on sám vykradl bránou do šedivého londýnského deště. Ať tak či onak – vchod do kostela nyní skýtal Hanscombeovi více než pohled Alžbětiných očí.

Dveře už byly zavřené. Dva penny kostelníka přesvědčily, aby je znovu otevřel – ale jen o škvíru, jak připomenul varhaníkovi, a na chvilku. Hanscombe sám pomohl posunout těžká křídla. Jen co se portál pohnul, prostrčil mezerou hlavu. To první, čeho si všiml, byl studený déšť na jeho téměř holé lebce. To druhé byl kůň, který cválal přímo k němu.

Vzápětí před ním stál Thomas Dallam – nebo to, co předstíralo, že jím je. Obličej a ruce měl zašpiněné, scházel mu klobouk a vlasy měl tak promočené, že starce pokropila vydatná fontána, když dal Dallamovi jednu za ucho.

„Kde jsi trčel? Měl bych tě nechat pověsit za uši na varhanní kůr!“ huboval ho varhaník.

Thomas sklopil provinile oči. „Stihnul jsem to ještě?“ zeptal se nesměle.

No jistě! Mladík teď unikl pořádnému vyhubování, protože na to nebyl čas. Hanscombe si však předsevzal, že po mši si Thomas Dallam prožije svůj Poslední soud.

„Pohni se!“ zasyčel. Viděl, jak lidský hrozen, v jehož středu se nacházela královna, dorazil k přední lavici. Hanscombe kvapně postrkoval mladíka před sebou, a přitom si rozmrzele všiml, že se pod Thomasovými botami vytvářejí loužičky. Mladíkovy kroky čvachtaly na drahocenné dlažbě z lucemburských tvarovek.

Ten zvuk měl navíc svého sourozence. Hanscombe se ohlédl přes rameno a viděl, že za nimi pospíchá druhý chlapec, který kulhá a pokouší se je neztratit z dohledu. Kousal se do dolního rtu, přičemž odhaloval dva mohutné řezáky. Očividně je následovalo jakési monstrum z útrob města.

„Zmiz!“ zasyčel starý varhaník a dál před sebou postrkoval Thomase.

„Jeden čtvrtpenny!“ zvolal chromý pronásledovatel. „Dluží mi jeden čtvrtpenny.“ Jeho hlas se rozléhal celou postranní lodí. Několik návštěvníků kostela k nim otočilo hlavy. „A já zato smím vidět královnu,“ fňukal dál zrzek.

Hanscombe na něj nedbal. Kostelníci toho vetřelce vyvedou. Kluk z ulice, který se pokusil narušit mši pro královnu – to pro toho darebáka určitě nevěstí dobrý konec.

Avšak Thomas se nyní zastavil tak prudce, že Hanscombe za ním klopýtl.

„Má pravdu,“ potvrdil mladý varhaník. „Přepravil mě přes řeku, ale neměl jsem dost peněz. Dejte mu prosím to, co dlužím, mistře. Splatím vám to.“

Hanscombe cítil, že se jehně ze včerejšího večera v jeho střevech znovu probouzí k životu. Nejraději ze všeho by Dallama popadl, hodil si ho přes rameno a odnesl na kůr. Ale na to byl Thomas příliš těžký a sám Hanscombe, jak si musel sebekriticky přiznat, moc starý.

„Později!“ zavrčel, ale vzápětí dostal nápad. Otočil se k zrzavému mladíkovi a vyzval ho: „Pojď se mnou na kůr. Odtud uvidíš královnu zvlášť dobře.“ Jehněčí pečeně se zase uklidnila. Přece jen si dosud umíš dát dohromady jedna a jedna, Hanscombe, pomyslel si. Nesmlouvavými štulci popoháněl před sebou Thomase a jeho ošklivého přítele. Trojice chvatně vystoupala po dřevěných schodech na varhanní kůr.

❦

Thomas ztěžka dopadl na lavici před hracím pultem. Před ním se jako moře hudby rozprostírala klaviatura. Dosud panovalo bezvětří, ale za chvíli jeho prsty rozpoutají bouři. Znal westminsterské varhany stejně dobře jako nenarozené dítě dělohu. Na tomto kolosu ho mistr Hanscombe vyškolil. Nikdy předtím, když měl hrát, ovšem nebyla přítomna královna.

Thomas vrhl pohled do hlubiny pod sebou. Nepřehledné množství ramenou v černém taftu rozkvetlo bílými okružími. Mezi nimi zářila jediná červená květina: skvostný účes královny Alžběty. Právě stanula u oltáře a poklekla před ním. Thomas pocítil tiché vzrušení. Připadal si jako zloděj kradoucí pohledy. Tam dole stála panovnice. Skutečně ji viděl. Kdyby dost dlouho počkal, nejspíš by zvedla hlavu, aby se podívala, proč nezačíná hrát hudba. To by jí pak pohlédl přímo do očí a ona do jeho.

Thomas takové myšlenky rychle zaplašil. To bylo nemožné. Hanscombe by ho shodil z kůru, kdyby nezačal co nevidět hrát. Ačkoli se tetelil zimou, pořád ještě se potil. Jakmile položil prsty na klávesy, užíval si jejich blahodárný chlad, který mu pomohl, aby se vzpamatoval.

Chtěl zahájit mši motetem od Byrda. Počáteční akord v d moll byl obzvlášť dramatický. Thomas v tom tónu vždy slyšel Kristovy bolestné výkřiky při umučení – a byl si jistý, že ten dojem dokáže zprostředkovat i svým posluchačům.

Škubl sebou, když uslyšel Hanscombeovo supění. Starý varhaník se postavil nalevo vedle hracího pultu. Byl to on, kdo bude tahat rejstříky, až mu Thomas dá znamení kývnutím hlavou. Dosud však nebylo možné začít, protože varhany neměly vzduch.

„Jsou kalkanti u měchů připraveni?“ zeptal se Thomas.

„Ano, jsou!“ Co to bylo za úsměv na Hanscombeově obličeji? Starý varhaník byl přece ještě před chvílí zlostí bez sebe.

Thomas se užuž chystal, že se ohlédne po Flintovi, když vtom uslyšel Hanscombeův příkaz. „Teď!“ zasyčel starý varhaník. Thomas vší silou stiskl šest kláves, jimiž chtěl vytvořit dvouhlasý trojzvuk v d moll.

Drak se probudil. Potřásl hřívou ze železného plechu, zadupal nohama a nabrousil si drápy. Netvor otevřel tlamu, aby katedrálu naplnil svým řevem. Avšak to jediné, nač se zmohl, bylo zívnutí. D moll se převaloval rozlehlou kostelní lodí a v půli cesty katedrálou žalostně zcepeněl. Thomas Dallam probudil k životu místo draka kachnu.

Upřeně zíral na své prsty, které dosud držely klávesy stisknuté. Varhany oněměly.

V katedrále se rozhostilo tíživé ticho. Návštěvníci – a s nimi ani královna – nevydali hluboko pod kůrem ani hlásku.

Určitě se porouchala mechanika varhan. Důvodem byla nepochybně kombinace kláves. Thomas zkusil jiný akord. D dur byl sice trochu veselejší, ale snad to bude fungovat.

Varhany mlčely, jen klapky píšťal si pro sebe drnčely.

Drakovi došel dech. Sotva byl netvor probuzen, hned zase usnul. Thomas věděl, co se stalo, ještě dřív, než to potvrdil master Hanscombe.

„Ten zatracenej mrzák!“ ulevil si Hanscombe, sice potichu, ale Thomas nepochyboval o tom, že ta slova dolehla až do poslední kostelní lavice.

Thomas už to u hracího stolu dál nevydržel. Odsunul lavici – rachot byl dostatečně hlasitý, aby se postaral nezdařenému představení o vhodný závěrečný tón – a oběhl varhany. Malý průchod vedl do komory s měchy.

V místnosti bylo příšeří. Na podlaze leželo v jedné řadě šest měchů, jejich kožená břicha byla plochá a prázdná. Vyčnívaly z nich pedály, masivní desky s otvory pro nohy. Mladý kostelník tam musel zasunout chodidla a stlačit desku silou celého svého těla. Teprve poté se měch naplnil vzduchem, který se postupně přenášel do varhan.

John Flint křečovitě svíral jednu z kožených smyček, které sloužily jako ruční držadla. S vyplazeným jazykem se pokoušel umístit své znetvořené chodidlo na pedál. Ale jakmile se mu to podařilo a chtěl měch nafouknout, noha mu podklouzla. Krátce zavrávoral v úchytech a hra mohla začít od začátku.

„Měl jsem radši zůstat na řece,“ zasténal Flint, když spatřil Thomase na prahu, a pustil držadla. „Ten čtvrtpenny za převoz si můžeš nechat,“ utrousil. S těmi slovy se protáhl kolem Thomase na kůr a vytratil se.

Thomas ho provázel pohledem. Na sytý pronikavý smích jakési ženy, který se nesl celou katedrálou, neměl už nikdy zapomenout.

1599

1

Londýn se oblékl do letního šatu. Slunce lechtalo Temži břicho, a kdo se pozorně zaposlouchal, mohl slyšet řeku, jak se směje. Pivovary prodávaly pivo jako chléb. Mor se podařilo z města vyhnat. Divadla se zase otevřela. Den seděl modelem malířům krajinářům. Přesto byl tenhle 18. srpen 1599 těžký den, protože královna Alžběta měla zase jednou špatnou náladu.

Letitá panovnice plachtila v šatech z bílého a zlatého taftu chodbami královského paláce v Greenwichi. V lodní brázdě ji následovaly přihlouplé komorné a tucet namyšlených dvořanů. Přitom bylo slyšet šumění, šustot a ten odporný tón, když se o sebe třely vyboulené nohavice nařasených melounových kalhot.

Alžběta by dnes nejraději ze všeho zůstala v posteli. Tohle přání v sobě nosila už několik měsíců. Pouze na počátku svého panování, když jí moc ještě chutnala jako sladký hrozen na jazyku, se každé ráno probouzela plná energie. Avšak hrozny se změnily v rozinky a ani trůn není nic jiného než židle. Od té doby, co Alžběta před jedenácti lety porazila španělskou armádu, jí všechny následující úkoly připadaly nicotné. Bezmyšlenkovitě podepisovala dekrety a nazdařbůh rozdělovala vysoké funkce, odsuzovala zrádce a následně je zase omilostňovala, nechávala si provádět odhady množství zlata ve státní pokladně. To všechno byly důležité úkoly panovnice, ale výzva jako tehdy, když osud celé říše byl na vážkách, jí chyběla skoro ještě víc než dědic.

Ale koho by zajímalo, že královna má dlouhou chvíli? Nikdo na dvoře neměl o jejích myšlenkách sebemenší tušení. Proto se také všichni domnívali, že trpí horkem a zasmušilostí bezdětné ženy. Dnes ráno se znovu pokusili svou panovnici rozveselit. Alžběta už dávno zapomněla na to, co to mělo tentokrát být.

Řada drahocenných darů, krkolomná salta italských artistů, kmenové tance divochů z Nového světa, exotická zvířata a půvabní chlapci – to vše nebralo konce. Přitom vše, po čem Alžběta toužila, bylo zůstat v posteli a alespoň na jeden den ponechat Anglii svému osudu. Byla však zvyklá nepřetržitě běžet a přestávka na oddech by její srdce i nohy navždy zastavila.

Zrychlila své kroky. Její družina sípavě oddechovala.

„Znáte ho. Je to Thomas Dallam,“ upozornil William Cecil. Lord strážce pokladu si dovolil kráčet pouhý krok za panovnicí a šeptat jí do ucha.

Kdo to jako má být? Alžběta naklonila hlavu, aby přiměla Cecila mluvit dál. Přitom rozmrzele stiskla rty. Každý normální člověk by se informoval, kdo je Thomas Dallam. To se přece přímo nabízelo. Od královny se však očekávalo, že ví všechno a zná každého. To je strašný diletantismus! Alžběta doufala, že taková pravidla jako tohle budou pro její potomky zrušena – pokud ovšem bude vůbec nějaké potomky mít!

Cecil výzvu pochopil a okamžitě navázal. „Asi před deseti lety Dallam hrál pro Vaše Veličenstvo na varhany ve Westminster Abbey. Každopádně se o to pokoušel. Možná si na tu příhodu vzpomínáte.“

No aby si na ni nevzpomínala! Navštívila bohoslužbu ve westminsterské katedrále, protože v hodině tísně a nesnází toužila po Boží blízkosti. A jakýsi přihlouplý varhaník, jehož jméno i tvář se z její královské paměti už dávno vytratily, posadil za varhany nějakého chlapce. Jeho talent však postačoval právě jen na to, aby z hudebního nástroje pracně vyloudil jeden jediný tón, který posléze nechal bídně zhynout.

Jaké hrobové ticho se tenkrát rozhostilo v kostele! Všichni mysleli na totéž: Je to špatné znamení pro nastávající boj proti Španělsku. To ticho hrozilo, že vší silou udeří Alžbětu do hlavy. Ona se ale zasmála, pronikavě a pichlavě – a jako jediná. Přítomní si nejspíš pomysleli, že to královnu dohnalo k šílenství – a možná to dokonce byla pravda. Avšak klesající tón, který ještě dlouho dozníval mezi břevny a klenbou katedrály, nebyl pro Alžbětu ničím jiným než zvukem zanikající španělské Armady. V žalostném kvílení varhan poznala proroctví svého vítězství nad Španělskem. Viděla, jak se tříští majestátní galeony krále Filipa, jak moře otevírá svůj chřtán a pohlcuje španělské vojáky, španělské námořníky, španělské admirály a španělské kanony. O tři měsíce později se tato vize stala skutečností.

„Ano,“ přisvědčila. „Vzpomínám si.“ Prošla kolem svícnu a přejela prstem po horkém vosku. Jako Španělsko, pomyslela si, zatímco uhnětla z vosku kuličku, taky jsi horký a bolestivý, ale moje ruka tě zformuje a rozmáčkne.

„Tehdejší varhaník požádal o to, aby vám směl ještě jednou zahrát.“ Cecilův nepříjemně skřípavý hlas vytrhl Alžbětu ze zamyšlení.

„A vy, vévodo, jste mu to umožnil.“ Odcvrnkla voskovou kuličku, která narazila na stěnu a ulpěla na ní. „Nemám čas na muzikanty, kteří nerozumějí svému řemeslu.“

„Jistě, mylady,“ souhlasil Cecil, „ale Thomas Dallam už není muzikant. Teď je to vynálezce a konstruktér a chtěl by vám předvést nějaký samočinný stroj.“

Alžběta obrátila oči ke stropu chodby, kde se v průvanu nadouvaly pavučiny. „Nejspíš je to zařízení, do kterého nahoře vkládáte Španěly a dole vycházejí Angličané,“ prohodila. Dvořané se povinně zasmáli.

„Je to samohybný mechanismus, který sám od sebe vytváří hudbu,“ pokračoval Cecil stejně vážně jako předtím. Dvořané se znovu zasmáli.

Alžběta se na chvíli zamyslela, má-li tu ukázku odmítnout. Zároveň ale věděla, že starý dobrý Cecil se vždy snaží vylovit z ovesné kaše londýnského života ta nejsladší sousta, aby svou královnu rozveselil. Kromě toho se jí ten Dallam svého času postaral o pravdivou vizi.

„Tak dobře!“ přisvědčila, zatímco stále stejně rychle mířila k zavřeným zeleným dveřím. „Takovou podívanou si nenechám ujít.“

Dva sluhové vzápětí prudce otevřeli těžká vchodová křídla a královna jimi prošla. Poté co v kapli zmizela i poslední komorná, se dveře s hlasitým cvaknutím zavřely. Chodba královského paláce v Greenwichi byla rázem jako po vymření, jako by sem nikdy nevstoupila lidská noha. Ze stěny neslyšně spadla vosková kulička.

❦*

Slunce a Měsíc se přestaly točit kolem Země. I ostatní planety znehybněly. Thomas Dallam špičkou ukazováku zaťukal na Venuši a poté na Mars. Drobné mosazné planety se na drátěných spirálách zakývaly, ale nerozhýbaly se.

Thomas strnul. Model universa tvořil skutečnou dekorativní korunu jeho samočinně hrajících varhan. Ten hudební nástroj konstruoval celé čtyři roky. Jeho veškeré jmění spolykaly cínové píšťaly, slonovinové klávesy, železné hodinové mechanismy a malý mosazný vesmír. Tak se stal nejen vládcem démonů hudby, ale vnutil svou vůli dokonce i hvězdám.

Rozhodl se, že planety už nikdy nebudou určovat jeho život. Onoho rána ve Westminster Abbey osud umlčel varhany. Kostelník sice bleskově dokázal přivést sbor, ale pro Thomase a varhaníka Hanscombea se tím nic neměnilo. Byli vykázáni z katedrály a kostelník za nimi volal, že se budou smažit v sedmém pekelném kruhu, jestli ještě jednou vstoupí do jeho svatostánku. Krátce nato našli Hanscombea mrtvého v Temži. Vyšlo najevo, že se starý varhaník pokoušel svou bolest a zoufalství utopit v kořeněném vínu. Přitom se ten nešťastník dostal příliš blízko k řece.

Thomas se už nikdy k varhanám nepřiblížil. Veškerá snaha jeho matky přivést mladíka nazpět k hudbě žalostně ztroskotala. K umění tónů už necítil lásku ani potřebné vášnivé zaujetí. Spíše ho pokaždé naplňoval strach, jakmile slyšel nějaké dítě zanotovat píseň, když někdo při oslavě vytáhl housle nebo sbor při mši pěl chválu na Boha. Thomas se pokaždé obával, že dítě nezná následující sloku zpaměti, že se na houslích přetrhne struna a soprán ve sboru zazpívá falešně. Aby nemusel takové neštěstí spoluprožívat, zakrýval si při takových příležitostech oběma rukama uši. Hudba mu připadala jako divoké zvíře a on si přísahal, že udělá všechno pro to, aby je zkrotil.

Pro Thomasova otce to byla dobrá zpráva. Starý Dallam beztak nebyl nikdy uchvácen tím, že by měl svého potomka nechat vyškolit na umělce. Proto se mu nevýslovně ulevilo, když ho Thomas požádal, aby mohl jít do učení k svému strýci hodináři.

A zatímco byl Thomas zasvěcován do tajemství pružení, pérování a natahovacích mechanismů a učil se odlévat ručičky a malovat ciferníky, dostal nápad: Jestliže přístroje ve strýcově dílně dokázaly ve stanovenou dobu rozeznít zvonek, pak by to určitě mohly být i dva zvonky – a třeba by se tak dala vytvořit celá hudební skladba. Vypočitatelnost mechaniky by šelmu zvanou hudba proměnila v domácího mazlíčka.

Thomas horlivě nastudoval fyzikální zákony. Jeho mstivé polní tažení proti hudbě ho zaměstnávalo natolik, že předstíral úplnou hluchotu, když mu život klepal na dveře. Přátelé, ženy, oslavy – to všechno Thomase rušilo při konstruování jeho stroje. Po několika letech klepání ustalo. Thomas, aniž si toho všiml, zůstal zcela osamocen. Protože nevydával peníze za zábavu a povyražení, našetřil si malé jmění. Každý penny vkládal do mechanických varhan. Teď konečně před ním stály hotové – a anglická královna pozná, že hudba, a dokonce i planety se dají ovládnout stejně jako Španělé. Odpustí mu. A možná – za to se Thomas modlil už hodně dlouho – mu dovolí, aby pravidelně pobýval v její blízkosti.

Teď se ale mechanická ozdoba neotáčela! Že by se měl opakovat jeho někdejší nezdar? Přísahal si, že se postaví osudu čelem, i kdyby měl kvůli tomu přijít o rozum.

Thomasovi vířila hlavou změť myšlenek. Chyba mohla být jedině v setrvačníku, jehož závaží nedávno znovu seřídil. Ta ale potichu drnčela hluboko v útrobách varhan, chráněná spoustou cívek, koleček a oscilátorů. Pět dní potřeboval na to, aby ten nástroj v královském paláci v Greenwichi sestavil. Stejně dlouho potrvá, než mechaniku znovu uvolní. Mezi štěstím a pádem do zapomnění se nacházelo celé universum aparatur – bylo to poťouchlé, lstivé místo, kde byl čas slyšitelný. S tikáním pomíjely drahocenné okamžiky zbývající do příchodu královny.

Thomas ucítil na šíji průvan. Prudce se otočil. Kaple byla obrovská. Thomas ji nechal až do posledního zákoutí osvítit svícemi. Bylo to přesně sedm set devadesát lojových svíček, které tu zbyly po královniných narozeninách sedmého září. Muselo je zapalovat osm sluhů, aby první neshořela dřív, než vzplane poslední. Plamínky se odrážely v kovovém pobití varhan. Teprve až vzduch projde průduchy nástroje a bude vypuštěn píšťalami, roztančí se plamínky svíček a budou se pohupovat jako tančící víly. A co se lépe hodilo k Alžbětě, kterou její obdivovatelé nazývali Gloriana, královna víl?

Teď se plamínky zamihotaly v nenadálém závanu vzduchu. Thomas by tak rád zkontroloval, jestli všechny svíce ještě hoří, ale ze vzdáleného konce kaple viděl, jak se k němu blíží královna a její dvořané. Vytřeštil oči. Slunce, Měsíc a všechna nebeská tělesa na obzoru byla rázem zapomenuta. Tady přicházela, vládkyně Anglie a jeho osudu. Vypadala přesně jako tehdy ve Westminster Abbey, se svými zrzavými vyčesanými vlasy, dokonalým límcem ze zlatých vláken a damašku a silnou vrstvou bílého líčidla na obličeji. Ani tato maska však nemohla zakrýt, že královna zestárla. V koutcích úst se jí prohloubila zahořklá vráska. Oči jí lemovaly tmavé stíny.

Když na něm spočinul její pohled, Thomas poklekl a zadíval se na červeně vydlážděnou podlahu. Bylo slyšet kroky, hlasy a šustění šatů. Jakýsi muž pronesl: „To je on. A tamhle stojí ten samočinný stroj.“

„Řekněte mu, ať začne.“ To byl nepochybně královnin hlas. Zněl chraptivě. Většina londýnských žen takhle mluvila. Mohl za to oheň v krbech, které část kouře vypouštěly do komnat. Ženy vždy toužily po větším teple než muži. Za to platily svými hlasy. Tuto daň zřejmě musela zaplatit i Alžběta, královna nekrálovna.

Někdo se dotkl jeho ramene. Thomas se zvedl, zběžně se podíval na všechny příchozí, kteří se usadili v lavicích kaple, a pozpátku couval k varhanám. Ke královně se nikdo nesměl otočit zády.

Takže Slunce a Měsíce se musí zříct. Zázrak samovolně hrajícího nástroje postačí k tomu, aby Alžbětu uvedl do stavu vytržení.

Sáhl po páce, která všechno uváděla do chodu. Rukojeť na konci dřevěné tyče byla ze slonoviny, na dotek chladila a byla příjemně hladká. Thomas se zhluboka nadechl a zklidnil dech. Poté vysunul táhlo z hrací skříně.

Nejprve bylo slyšet zapraskání provázené skřípotem. Poté následovalo bublání vody. To bylo předtaktí příštího koncertu. Cévami hudebního nástroje totiž proudila tekutina. Neustálý vzestup a pokles její hladiny se staral o to, aby se měchy v hrací skříni celou hodinu pohybovaly, aniž by přitom varhanám došel vzduch. Kalkanti, mladí kostelníci, kteří rozmrzele šlapali na měchy – kdo je teď ještě potřeboval?

Zatímco to v hudebním nástroji šplíchalo a hlučelo, obrátil se Thomas k svému publiku. „Veličenstvo!“ začal. Zpočátku se mu hlas zadrhnul v hrdle jako kdysi d moll ve Westminster Abbey. Odkašlal si. „Veličenstvo!“ spustil znovu, tentokrát hlasitě a zřetelně. „Anglie a vaše vláda jsou věčné. Totéž platí o hudbě, která je však vystavena lidské neohrabanosti.“ Ten projev si připravoval celý týden. Teď už z něho slova prýštila jako voda přečerpávaná do varhan. Alžběta se na něho podívala. V zelených očích se jí třpytil svit sedmi set devadesáti svíček. Usmála se. Při tak nečekané laskavosti na bledém obličeji panovnice se Thomas div nezajíkl. „Jsme to my lidé, kteří mohou za to, že se hudba nerozvine do své plné krásy. Nutíme jí svá pravidla. Je podřízena naší omezené obratnosti a šikovnosti. A proto,“ provedl elegantní otočku k samočinnému nástroji a šosy kabátu se zhouply za ním, „jsem vyvinul tyto varhany, které hrají zcela samočinně.“

Publikum si začalo vzrušeně šuškat.

„Nejsou to žádné čáry, jak se zřejmě leckdo z přítomných domnívá, ani to nemá co do činění s podvodem. To, co vězí za mým vynálezem, jsou prosté přírodní zákony. Například síla vody tekoucí shora dolů. Rád vám všechno po představení vysvětlím. Ale nejprve,“ zhluboka se nadechl, „si poslechněte hudbu.“

Při jeho posledních slovech přestalo v útrobách varhan bublat. Všechno probíhalo ve správném rytmu. Thomas zašátral po leštěném dubovém dřevě hrací skříně, našel železné tlačítko a stiskl je.

Koncert začal.

Varhany nejprve nasadily akord v d moll. To byl onen trojzvuk, který měl před deseti lety zaznít ve Westminsteru, tón, který měl zdůvodnit kariéru zázračného chlapce u kláves a který odezněl rychleji než letmý dětský polibek. Tentokrát ne. D moll zaduněl z píšťal a podlaha se zachvěla. Thomas zavřel oči a očekával majestátní G dur. Dočkal se ho na vteřinu přesně. Stroj byl – na rozdíl od člověka – naprosto spolehlivý.

Hlasitost zesílila. Thomas pokyvoval hlavou do rytmu hudby. Tady byla kadence, vzápětí následoval přechod. Dávno zapomněl na Slunce a Měsíc. Hudba naplnila celý prostor – tak to mělo být už tehdy v katedrále. Tentokrát tu však nebyl chromý Flint, který všechno zmařil. Tady nebylo ponecháno náhodě vůbec nic.

Vtom Thomas zaslechl cosi nelibozvučného. Právě když skladba přešla k rychlejší části, na kterou posílil několik úchytů kláves drahou mosazí, se do nebeské hudby vmísily nějaké hlasy.

Thomas prudce otevřel oči. Na první lavici v kapli královna Alžběta tlachala s vévodou Cecilem – zrovna Cecil, který Thomasovi vytvořil tuto příležitost, teď rušil ukázku. Thomas cítil, jak ho pálí tváře. Zvedl prst, aby opět upoutal pozornost k hudbě, ale obě hlavy se od sebe nepohnuly ani o píď. Cecil držel v ruce písemný svitek, na který neustále ukazoval. Úsměv na Alžbětině obličeji vystřídal výraz nespokojenosti.

Thomas přešlápl z jedné nohy na druhou. Z varhan teď dunělo jeho mistrovské dílo, část věnovaná improvizaci. Na běžném nástroji musel hudebník při tomto partu hrát to, co právě cítil, nechal se zaplavit láskou ke Kristovi a bezezbytku se oddal hudbě. To byl úkol, který nemohl převzít žádný přístroj – tak si to alespoň všichni mysleli. Thomasovi se však podařilo tyto obtížné takty ztvárnit tak, že zněly jako improvizace. Dokonce tam zanesl i nepatrnou chybičku, aby propůjčil hudbě životnost. Jenomže královna neposlouchala!

Thomas přistoupil o krok k Alžbětě. Prst nabádající k pozornosti měl pořád ještě zdvižený. Poté se vrátil na původní místo. Královna se určitě zase zaposlouchá a šťastně se usměje. Místo toho ale věnovala svou pozornost nadále Cecilovi. Improvizace odezněla bez povšimnutí. V další části měly následovat takty, které Thomas opatřil šifrou. Varhany zahrají tóny EEGAAED, které symbolizovaly spojení slov ALŽBĚTA a ANGLIE. Královna si ho za to oblíbí, možná ho ustanoví novým varhaníkem ve Westminsteru. Kéž by už konečně začala pozorně naslouchat!

Thomas energickým krokem zamířil k přední lavici. Když se přiblížil na dvě stopy, vyskočili dva šlechtici a postavili se mu do cesty. Odstrčil jejich ruce a vzápětí stanul před královnou tak blízko, že cítil kafr, kterým byly poprášeny její šaty, aby to odradilo moly. Viděl vrásky na jejím krku a jednotlivé řasy. Na okamžik pocítil zklamání. Alžběta byla jenom člověk. To poznání mu ale dodalo odvahy. Natáhl pravou ruku a uchopil královnu za rameno.

„Mylady!“ oslovil ji Thomas pevně. „Teď musíte poslouchat, nebo vám unikne ta nejlepší část.“

❦

On se dotkl rukou jejího ramene! Toho se dosud neodvážil Raleigh ani Drake. Alžběta se zachvěla. Kdyby ten muž se samočinným přístrojem pomýšlel místo hudby na vraždu, ležela by teď v tratolišti krve a z hrdla jí trčela rukojeť dýky.

„Až mě příště pozvete na nějaké povyražení, milý Cecile, dostavím se tam v brnění,“ pronesla vyčítavě pichlavým hlasem. Stála u okna svého audienčního sálu, jehož stěny byly obloženy tmavým dřevem. Říkalo se, že její otec, král Jindřich VIII., nechal tu nástěnnou dekoraci zhotovit ze šibenic, na kterých vypustili duši jeho političtí protivníci. Alžbětě byla taková gesta proti mysli, ale přesto se v této místnosti cítila dobře. Možná ve mně vězí z mého otce víc, než jsem dosud tušila, napadlo ji.

Cecil stál na opačné straně sálu a mlčky čekal.

Alžběta se podívala z okna. Pod ní se rozprostírala zahrada královského paláce v Greenwichi. Zahradníci na památku vítězství Anglie nad španělskou Armadou sestříhali keře do tvaru válečných lodí. V porostu se však rozšířil nějaký parazit, takže hrozilo, že ta okázalá zelená nádhera bude zničena. Suché žluté listy značkovaly lodě jako vrstva mořských lastur. Na některých místech byly v keřích otvory vypadající jako trhliny v lodních trupech. Alžbětu by neudivilo, kdyby tuto majestátní flotilu jednoho dne pohltila tráva.

„Ale už dost o té hloupé příhodě!“ řekla spíše sama pro sebe. „Ty mechanické tóny se beztak nedaly téměř poslouchat. Dávám přednost hudebníkům z masa a krve.“ Odvrátila se od okna a věnovala Cecilovi suchý úsměv. „Tak jako vám, i když vaším nástrojem je diplomacie.“

Vévoda si odkašlal do své černé bradky. Na svůj límec měl příliš malou hlavu. Poté se ozval vrčivým tónem, který Alžbětě připomínal skřípání lodní paluby.

„Jde zase o Španěly,“ upozornil vévoda. „Dozvěděli jsme se, že Filip buduje druhou Armadu.“

Alžběta o krok ustoupila a narazila na obložení. „Druhou Armadu? Ale Španělé posílají všechny své lodě do Nového světa. Čím by nás mohli napadnout?“

„Stavějí nová plavidla. Jejich karavely se vracejí z nové Indie naložené zlatem a stříbrem. Přivážejí tolik drahých kovů, že si Filip může svůj palác vybavit zlatými latrínami – a pořád mu ještě zbude dost na to, aby si pořídil novou Armadu.“

Alžběta o Cecilových slovech nepochybovala. To, co vévoda říkal, mělo vždy hlavu a patu. Práce jeho agentů stála celé jmění.

„Druhý útok Španělů,“ zamyslela se nahlas Alžběta a znovu shlédla do zahrady. Rozpršelo se a kapky pleskaly do okna. Listí žlutozelených lodí se pohupovalo ve větru. „Můžeme se jim znovu postavit čelem?“ zeptala se. Její dech zamžil sklo.

„To sice můžeme, ale přijdeme přitom o hlavu,“ odpověděl vévoda. „Naše flotila…“

Zvedla ruku, aby ho přerušila. Sama velmi dobře věděla, jak je na tom anglická státní pokladna – a Filip Španělský to věděl také. „Nemůžeme je tedy odrazit a nejspíš nejsme s to Španělsko ani sami napadnout.“ Procházela v duchu všechny možnosti. „Holanďané? Francouzi? Můžeme očekávat pomoc od svých sousedů?“

Cecil zavrtěl hlavou.

„V takovém případě si tedy vyslechnu váš návrh, vévodo! Doufám, že nepůjde o mou abdikaci.“

Cecilův obličej zůstal jako vždy ledově chladný. „Obstaráme si pomoc od Turků. Asi to vyzní podivně, mylady, ale Anglie by mohla najít svou spásu v Istanbulu.“

Že by si z ní Cecil utahoval? Alžbětu to na okamžik znejistilo, což byl stav, do kterého se – jako žena i jako královna – dostávala jen velmi nerada. „Žádat o pomoc nevěřící? Vy jste se snad pomátl!“ vyhrkla.

Cecil k ní o krok přistoupil. „Když se loď potápí, skočíme do posledního záchranného člunu, i kdyby ho kormidloval šílenec.“

„Tím člunem máte na mysli Istanbul,“ dovtípila se Alžběta. „A sultán…“

„… je ten šílený kormidelník.“

„Takže vy navrhujete spojenectví.“ Vzala ze stolku z ebenového dřeva cínovou karafu a nalila si z ní víno do poháru. Ruce se jí třásly, takže potřísnila desku stolu několika kapkami. Poté číši naráz vyprázdnila. Koření v lahodném moku ji palčivě zasvrbělo na jazyku. Znají Turci víno? Slyšela, že mají přísně zakázáno ho pít.

„Spojenectví,“ zopakoval Cecil. „Jistě. To je dobré.“

Dobré! Měla vévodu přečteného. Pokoušel se jí předložit lepší návrh, ale neodvažoval se královnu poučovat.

„Tak už konečně mluvte, Cecile! Už dávno přece máte vymyšlený plán, který je tak neobvyklý, že takovou přihlouplou starou ženu, jako jsem já, by nikdy nenapadl.“

Cecil o dva kroky ustoupil. Podobal se rakovi, který se bojí, aby ho nespolkl racek. Alžběta ucítila i přes svůj péřový přehoz chladný závan vzduchu.

„Mluvte, vévodo! Jsme tu sami. Umožněte své královně sdílet vaše vědomosti.“

„Vědomosti – to je, oč skutečně jde. Jste velmi moudrá, mylady.“ Cecil zvedl ruku ke krku, ale límec ho zastavil. Poté konečně odhalil svůj plán.

Když vévoda skončil, byla karafa prázdná. Alžběta přesto žádný alkohol necítila. Místo toho jí v uších šuměla krev.

„Takže vy chcete všechno vsadit na jedinou kartu,“ konstatovala. „Na tomto počinu by závisela celá říše. A kdyby nevyšel, co potom? To by se naše děti staly otroky Španělů. Naše země by se pod katolíky znovu stala bahništěm víry. Úrodou z našich polí by se cpaly španělské huby. Samotný Hospodin by toužil zapomenout na bídnou Anglii. Tohle, a ještě mnohem více je ve hře, vévodo.“

„Já vím,“ přiznal schlíple Cecil.

„Ale nevidíte jinou možnost,“ pokračovala Alžběta. „Jinak byste mi takový podnik nenavrhoval.“

„Třeba některý jiný z vašich rádců najde nějaké slibnější východisko.“

Zavrtěla hlavou. Pembroke, Northumberland, Ormonde – ti všichni by jí navrhli pouze jediné: překvapivý útok na Portugalsko, kde se nacházejí nejdůležitější přístavy Španělů. Krkolomně přímo do jámy lvové, v tom se její admirálové přímo vyžívali. Zároveň se tím naparovali před dvorními dámami. Cecil jí předložil stejně nebezpečnou nabídku, ale počínal si alespoň diskrétně.

„Uchýlím se do ústraní, abyste mohla o tomto záměru v klidu přemýšlet,“ navrhl vévoda.

„Zůstanete tady, dokud vás nepropustím,“ odtušila Alžběta.

Najednou byla Cecilovi vděčná – za to, že jí předal špatnou zprávu a vytrhl ji z její ospalosti. Zadívala se na podsaditého muže s malou hlavou, ve které se skrývaly vědomosti o všech intrikách na anglickém dvoře – a Bůh ví, co ještě dalšího.

Alžběta už nevydržela stát na jednom místě. Přecházela po místnosti sem a tam, občas se zastavila u velkého psacího stolu, vytáhla psací brky z otvoru v desce stolu a přejížděla se jimi přes bradu.

„Ta zbraň, kterou bychom mohli najít v Istanbulu,“ připomněla, „popište mi ji podrobněji.“

2

Hector byla jedna z nejmajestátnějších lodí královské flotily. Měla výtlak tři sta tun, posádku tvořilo sto mužů a svými sedmadvaceti děly odstrašovala jakéhokoli protivníka, ať už to byli Španělé, Benátčané nebo obyvatelé Dunkerku. Tohle každopádně tvrdil zvučným hlasem lord Geoffrey Montagu, když kráčel vedle Thomase Dallama po přístavní hrázi. Montagu držel v jedné ruce vycházkovou hůl se stříbrnou rukojetí, druhou neustále klepal Thomasovi na rameno. Těmi malými gesty lord usměrňoval pozornost svého mladého průvodce tu sem – na dělové koule a pytle střelného prachu, se kterými se při nakládání mořili přístavní nádeníci –, tu zase tam – na sudy s proviantem a klec s tuctem slepic. Drůbež během plavby snáší vejce na snídani pro důstojníky a pasažéry, vysvětlil Montagu a oči mu přitom zářily jako pyšnému otci. Šedá bradka se mu zachvívala ve větru.

Thomas ukázal na skupinu černě oděných žen stojících trochu opodál. Měly bledé, vyhublé obličeje a rudé, oteklé oči. „Na co čekají?“ zeptal se. Tajně doufal, že tohle smutné společenství nepatří k pasažérům Hectora. Skupina rozmrzelých dam na palubě by naplnila loď tak nesnesitelnou trudnomyslností, až by plavidlo určitě šlo ke dnu.

„Tyhle?“ Obličej lorda Montagua se zachmuřil. Vycházková hůl zamávala ve vzduchu a ukázala směrem k temným postavám. „To jsou černé vrány krákorající o neštěstí. Uděláme nejlépe, když si jich vůbec nebudeme všímat.“ Tlak jeho ruky na Thomasově rameni zesílil.

Mladík se zastavil a podíval se na ženy pozorněji. Některé plakaly. Všechny upíraly pohled na Hectora. Lord Montagu chtěl Thomase vést dál, ale ten se vymanil z jeho sevření. Stačily pouhé tři kroky a ocitl se u žen. Teprve nyní si všiml, že všechny stojí v kalužích.

„Co je to s vámi?“ zeptal se.

„Dallame, raději mě hned následujte!“ zavolal na něho lord Montagu.

„Chceme se rozloučit se svými muži a zazpívat jim,“ vysvětlila jedna černě oblečená žena nejistě. „Vyplují s touhle neblahou lodí na moře,“ zašeptala.

Thomas se na chvíli odmlčel. „Vy si myslíte, že Hector je loď přinášející neštěstí?“ zeptal se pak a tiše dodal: „Já na ní popluji taky.“ V poryvu větru zapraštěly lodní plachty. Voda v kalužích se zčeřila.

„Kdo ti zazpívá?“ zeptala se jedna žena ze skupiny.

Thomas se zamyslel, co jí má odpovědět. Jemu nikdo nezazpívá – a on si to ani nepřeje. Z nějakého důvodu mu ale připadalo obtížné, aby to těm ženám takhle otevřeně přiznal.

Když na něho Montagu znovu zavolal, Thomas lordův hlas vyslyšel a vrátil se k němu. Omotal si plášť těsněji kolem těla.

„Opravdu tahle loď přináší neštěstí?“ zeptal se Montagua. „Možná bychom měli raději počkat na nějakého kupce, který nás bezpečně dopraví do Istanbulu.“

Montagu švihácky zatočil vycházkovou holí a usmál se na Thomase. „Jsme na cestě ve službách královny,“ připomněl hlasem, který mu z hrtanu sklouzl do hrudníku. „A Hector je královská fregata. Kromě toho,“ hrot hole teď rozvážně poklepal na dlažbu, „jste provinilec a můžete mě následovat na tuto loď, nebo se vrátit do Toweru.“

Thomas mlčel. Jediná noc v neblaze proslulém londýnském žaláři byla ta nejdelší, kterou za svých čtyřiadvacet let života zažil. Zavřeli ho jenom proto, že se dotkl královnina ramene! Následující ráno se v jeho cele objevil William Cecil a nabídl mu obchod. Thomas se dostane na svobodu, ale za to vévoda požadoval samočinně hrající varhany. Nechtěl je však pro královský palác v Greenwichi, pro královnu, ba ani pro Londýn nebo Anglii. Chtěl ten hudební nástroj poslat k Turkům – a to i s jeho vynálezcem. „K Turkům?“ ujistil se několikrát Thomas a zapřísahal se, že své jmění, mládí a lásku ke královně Alžbětě věnoval tomu samočinnému stroji proto, aby varhany nepatřily nikomu jinému než Jejímu Veličenstvu; rozhodně si nepředstavoval, že by se jeho nástroje někdy dotkla ruka nevěřícího. Vlastně chtěl ještě dodat, jak je mu líto, že se tak opovážlivě přiblížil ke královně. Avšak vévodovo povýšené mlčení mu znemožnilo pomýšlet na omluvu.

Co mu tedy zbývalo jiného? Dali mu čtyři dny na to, aby varhany rozebral a připravil na cestu. Pokud by se zdráhal, strávil by zbytek života v Toweru, jak mu vysvětlil Cecil. Vévoda ještě dodal, že plavba do Istanbulu ostatně není trest, ale velká čest. Thomas bude doprovázet anglického diplomata lorda Montagua, osobně se setká se sultánem Mehmedem a bude zastupovat Anglii na osmanském dvoře. V městě u Bosporu se totiž mělo zakládat obchodní zastoupení. To ovšem musí povolit sultán; všichni doufali, že ukázka samočinných varhan pomůže přesvědčit tureckého panovníka o schopnostech Angličanů.

Racek s rybou v zobáku proletěl kolem Thomase a přistál na dřevěném pilíři. Tam začal do své kořisti usilovně klovat.

Thomas sebral všechnu odvahu. Ať ho Montagu nechá klidně zase uvrhnout do Toweru! Raději vysloví to, co si myslí, než aby se nechal ovládnout strachem. A tahle loď mu ho skutečně naháněla. „Vypadá to,“ poznamenal, „že ta plavba je pro královnu velmi důležitá. Pro mě jsou zase důležité ty varhany. A pro nás oba je důležitý náš život. To jsou tři důvody, které mluví pro to, abychom si vybrali bezpečnější loď.“

„Jestli vám ten samočinný hudební nástroj tolik leží na srdci,“ odvětil Montagu, „pak byste měl na něj teď dávat pozor.“ Hrot vycházkové hole se zhoupl do vodorovné polohy a ukázal na trojici přístavních dělníků. Muži nesli na ramenou podlouhlé předměty zabalené do plachtoviny. Jejich cílem byla nákladní rampa Hectora.

„Varhanní píšťaly!“ vyhrkl Thomas a vzápětí už běžel k nosičům. „Na každém konci je musí přidržovat dva muži, jinak se ohnou.“

Ukázal námořníkům, co má na mysli, a oni následovali jeho příkladu. Thomas obratně přiskočil k dalším dělníkům a vysvětlil jim, že právě přenášejí dřevěnou truhlu, ve které je zabalena drahocenná socha královny Alžběty. Námořníci přikývli. Místo aby vynesli bednu na loď po žebříku, omotali ji provazem a vyzvedli na palubu pomocí jeřábu. Thomas napjatě sledoval, jak se křehká Alžběta vznesla do vzduchu.

Montagu se uznale usmál. Ty varhany nemají vysokou hodnotu pouze pro Thomase, zdůraznil lord, nýbrž pro celé království. Proto mladíkovi důrazně připomínal, aby i během plavby dával pozor na jednotlivé části hudebního nástroje.

„Tamhle vzadu stojí moje cestovní truhla. Dohlédněte prosím i na ni, milý Dallame, protože já teď uvítám lorda a lady Aldridgeovy. Jsou to členové naší diplomatické mise, a mohu-li věřit svým starým očím, vystupují právě tam vpředu z kočáru.“

Montagu se vytratil směrem k přístavním dokům. Před jednou z budov stál muž se ženou, kterou právě otřásal záchvat kašle. Manžel jí podal hedvábný kapesník. Vedle nich dva sluhové vykládali z kočáru truhly pobité mosazí.

Thomas se odvrátil. Na seznamování se spolucestujícími bylo ještě příliš brzy. Přece jen stráví společně na moři při plavbě půl roku. Fregata byla sice velká loď, ale po několika dnech na moři se i to největší plavidlo smrsklo na velikost ořechové skořápky. Pasažéři si budou vzájemně šlapat na nohy ještě dříve, než poznají svá jména.

Thomas se pomalu blížil k Montaguově truhle, která čekala na to, až ji vyzvednou na palubu. Nějaký muž se kolem ní ochomýtal. Byl oblečený do drahých látek a očividně nešlo o dělníka. A navíc zkoumal zámek zavazadla.

„Co to tam provádíte?“ zvolal Thomas a zrychlil krok. Jeho přezkové boty čvachtaly v loužích.

Neznámý se prudce otočil. Byl stejně starý jako Thomas, měl na sobě módní klobouk s perem a tmavou pelerínu, která mu sahala až k pasu. Nohavice měl obšité kožešinou, která byla tak bělostná, že mohla pocházet jedině z hranostaje. Přes vanoucí svěží vítr neměl límec ani šátek. Na krku se mu skvěla tři mateřská znamínka, velká a černá jako brouci. „Kdo to tady povykuje a žádá informaci od lorda Henryho Lella?“ zeptal se.

Thomas se zastavil vedle truhly. „Tohle je zavazadlo lorda Montagua. Proč se o ně staráte?“

„Jak to, že na mou otázku odpovídáš další otázkou?“ opáčil muž, který se jmenoval lord Lello, a povýšeně se ušklíbl. „To už jsou čtyři otázky za sebou. Ale kdo by mohl od přístavního dělníka očekávat, že se vyzná v umění konverzace?“

„Tak to je otázka číslo pět,“ odtušil Thomas. „Přičemž tři z nich pocházejí od vás samotného.“

Lello sklonil hlavu a jednou rukou sevřel rukojeť kordu, která vyčnívala z mnoha vrstev jeho oděvu. „Ty otrhaný poskoku, padej do díry, ze které jsi vylezl. A to okamžitě! Nebo ochutnáš mou čepel.“

Thomas zaváhal. Nebyl totiž žádný bojovník. Jeho útlé tělo s dlouhými pažemi a nohama by nemohlo proti dobře živenému lordovi obstát. A už vůbec ne, když mu před očima mává zbraní.

Naštěstí za zády uslyšel smích lorda Montagua. „Lello! Tak to tady máme ještě představitele londýnské šlechty. My čtyři snad budeme stačit na to, abychom mohamedány naučili anglickým způsobům.“ To už kolem nich procházel Montagu s párem, který právě vystoupil z kočáru.

Nepřátelsky sevřené rysy lorda Lella se uvolnily. Jeho světlý knír se zachvěl, když se na nově příchozí usmál. Thomas přesto nepouštěl toho muže ani na okamžik z očí.

„Thomas Dallam,“ začal představovat Montagu a posunul vycházkovou hůl před Thomase. „A tohle jsou lord a lady Aldridgeovi.“

Thomas přikývl, ale dál hleděl na svého odpůrce, jehož nebezpečná ruka dosud spočívala na rukojeti rapíru.

„Bylo by zdvořilé, kdybyste uvítal naše spolucestující,“ připomněl mu Montagu. „Už slyšeli o vašich varhanách a netrpělivě čekají na to, až se dozvědí něco více.“ Hůl vyzývavě zaťukala Thomasovi na kalhoty.

„Ten muž se právě pokusil vypáčit vaši truhlu,“ upozornil Thomas, který pořád nespouštěl oči z Lella.

„Opravdu?“ podivil se Montagu. „Dobrý postřeh, Dallame. Jsi jako tvé stroje: spolehlivý a exaktní, ale bez rozumu. Henry Lello je můj dobrý přítel. V Norfolku jsme dokonce sousedé. Naše venkovské domy leží přímo vedle sebe – dá-li se takto označit vzdálenost šedesáti jiter.“

„Ale já jsem viděl, jak…,“ trval na svém Thomas.

„… se lord Lello ujistil, že moje zavazadlo je řádně uzamčené a že při nakládce všechno neskončí v přístavních vodách,“ doplnil Montagu.

„Zdravím tě, Henry!“ pronesla starší dáma, kterou představili jako lady Aldridgeovou. Měla na sobě černé cestovní šaty. Zpod těžké kožešinové peleríny vyčnívaly rukávy vyšívané stříbrnou nití.

Henry Lello smekl z hlavy malý klobouk a předvedl úklonu, která jako by napodobovala taneční krok fauna. Přitom dokonce trochu poskočil. I Thomas se lady Aldridgeové a jejímu manželovi uklonil, avšak cítil, že jeho pohyby jsou stejně elegantní jako u loutky v rukou herce postiženého těžkou pakostnicí. Proto byl velmi vděčný za srdečný úsměv, při němž se vrásky v obličeji lady změnily v záhyby.

„Raději bychom měli jít na palubu a obdivovat naše kajuty,“ navrhl Lello a protlačil se mezi Thomasem a ostatními. „Sluha zatím může pohlídat naše zavazadla – a také Dallamův zvláštní mechanismus. Sultánovi by měl přece ještě několik let přinášet radost.“

„Jde o varhany, mylorde!“ zasyčel Thomas. „A nezůstanou u nevěřících. Jenom je tam předvedeme.“ Znenadání se ho zmocnila nejistota, a tak se obrátil na Montagua. „Je to tak, viďte? Odvezu je zase nazpět do Londýna.“

Na Montaguově obličeji se objevil kyselý výraz. „Oni vám to neřekli? Ten samočinný nástroj je dar pro sultána Mehmeda a zůstane v Istanbulu.“

„A u daru se nevyžaduje jeho vrácení,“ poznamenal pedantsky Henry Lello.

„Opravdu se něčeho takového vzdáme?“ Thomas by tomu namyšlenému šlechtici nejraději strhl klobouk z hlavy a nacpal mu ho do úst. „V tom nástroji se skrývá budoucnost hudby. Jen hlupák by to nepoznal.“

Než Lello stačil zareagovat, Montagu Thomase odvedl stranou. „Nechceme lorda Lella dále pohoršovat,“ pronesl tak hlasitě, aby to ostatní pasažéři také slyšeli. „Víme přece, že kousající psi mají rudou, nikoli modrou krev.“ Na Thomasův tázavý pohled Montagu jen beze slova zavrtěl hlavou.

Zanedlouho stál Thomas na palubě Hectora a opíral se o zábradlí. Přístavní dělníci uvolnili lana a fregata pomalu vyplula. Bylo slyšet třepotání plachtoviny, podkreslené výkřiky námořníků. A ještě jeden tón pronikl k Thomasovu sluchu. Byly to ženské hlasy. Stejně ponurý jako jejich šaty byl i způsob, jakým zpívaly na rozloučenou. Zněla píseň o strachu, že žena ztratí na moři milovaného muže. Úzkostné verše byly zvýrazněny hasnoucími hlasy pozůstalých manželek. Některé z nich, napadlo Thomase, se pravděpodobně stanou vdovami, až se vrátíme. Znovu pocítil zadostiučinění, že nemá ženu ani děti, které by tu musel zanechat. Pokud se chtěl k někomu vrátit, pak to byla královna Alžběta. Chtěl být s ní, jenom s ní.

3

Pátý den na moři klouzal Hector po nekonečné hladině směrem ke Gibraltaru. Ačkoli by pasažéři moc rádi viděli věhlasnou skálu, trval kapitán Hoodshutter Wells na tom, že mořskou úžinou proplují v noci. Navíc rozkázal plavit se co nejblíže k africké straně – daleko od španělské posádky, která neměla anglickou loď vůbec zahlédnout. Dokonce stáhli anglickou vlajku a nahradili ji francouzskou. Když se navíc obloha zatáhla temnými mračny, které moře a vše, co na něm plavalo, ponořilo do tmy, byl to pro kapitána Wellse dar nebes – a pro ostatní cestující důvod uchýlit se do podpalubí a ze zklamání se pořádně vyspat.

Lodní hlídka se plně věnovala láhvi rumu na opačném konci Hectora, když Henry Lello začal šplhat po upínacích lanech. Stoupal vstříc zjizvenému měsíci a už se dostal na úroveň třetího ráhna na stěžni. Stehna ho bolela a hrozila mu křeč v obou předloktích. Přes den pozorně sledoval, jak si námořníci počínají v lanoví, jak vytahují a uvazují plachty. Napohled všechno vypadalo velmi jednoduše. Zapamatoval si dokonce i to, že nejbezpečnější je vyšplhat po vnější straně upínacího lana. To potom sice visel nad mořskou hladinou, ale díky zešikmení lana to bylo stejné, jako by lezl na žebřík. Jenomže tenhle žebřík nebral konce.

Už od vyplutí lodě mu nešla z hlavy otázka: Proč je s nimi na palubě lord Montagu? Pro zadaný úkol – přesvědčit sultána o spojenectví s Anglií – se původně předpokládalo vyslání jiného diplomata. Proč se Koruna rozhodla pro Montagua?

Montagu byl slaboch s nevymáchanou hubou. „Víme přece, že kousající psi mají rudou, nikoli modrou krev,“ opičil se Lello po lordovi. Přiletěl racek, posadil se na jedno z lan a zahleděl se na Lella studenýma očima. „Brzy budu žít ve Španělsku,“ sdělil ptákovi. „A tam už nikdo nebude vědět o mém původu, natož aby se mi kvůli tomu vysmíval.“

Když se konečně vysoukal k pozorovatelně, třásla se mu kolena. Přesto byl rád, že sem nahoru neposlal svého komplice. Ten by se nejspíš už na půli cesty zřítil. To však neplatilo pro Henryho Lella! Vytáhl se do rozříznutého vinného sudu, který sloužil jako stěžňový koš. Další racek, který usnul na kraji tohoto pozorovacího stanoviště, s hlasitým láteřením odletěl. Lello se nejprve pokusil zklidnit dech a poté se rozhlédl.

Pod ním se rozprostírala mořská hladina osvětlená měsíčním svitem. Na pravoboku leželo severoafrické pobřeží, na levoboku se rozkládalo Španělsko – nebylo sice vidět, ale přesto se dalo vytušit. Tam čekali na jeho znamení.

Lello si připravil křesadlo, svazek loučí a zrcadlo. Klekl si a pokusil se louče zapálit. Zpočátku se mu to nedařilo. Vítr profukoval vyříznutými částmi sudu. Nakonec Lello našel chráněné místo. Jiskry zasršely a začaly stravovat potravu, která jim byla určena. Jedna louč vzplála a vzápětí svítil celý svazek v barvě zralých dýní.

Teď už se to světlo jenom muselo přidržet proti zrcadlu. To ho zesílí natolik, že bude viditelné i na španělské straně mořské úžiny. Pak jeho compañeros poznají, že Hector právě proplouvá kolem nich. Vyšlou za ním své lodě a anglickou fregatu při nejbližší příležitosti zajmou.

Tak vezmou rázem zasvé plány anglické Koruny na bratříčkování s osmanským sultánem.

Bylo načase vyslat signál. Lello zvedl louče k zrcadlu. Vtom ho někdo uchopil za nohy a zatahal za ně. Lellovi vyklouzly signální prostředky z ruky a sám narazil na okraj strážního koše. Pod ním se pohupovala paluba Hectora, malá jako ženská ruka. Oběma rukama se zachytil pláště sudu. Celá konstrukce se zachvěla.

Z hlubiny na něho zíral ztrhaný obličej lorda Montagua. Ten si ho určitě vyčíhal a vyšplhal na stěžeň za ním. Teď stál na žerdi nejvyšší ráhnové plachty a svíral Lellovy kotníky. To bylo vše, co mu poskytovalo oporu.

„Ty zkurvysynu!“ zařval Montagu.

Poryv větru mu strhl klobouk z hlavy. Plsť se vývrtkou snášela do hlubiny. Prameny šedých vlasů vlály ve vzduchu. Přes svůj věk byl lord podivuhodně silný. Znovu škubl za Lellovy kotníky. Lello zavrávoral a vrazil nohou do zrcadla a loučí, které okamžitě následovaly Montaguovu ozdobu hlavy do hlubiny.

Vtom Lello ucítil na své pravici cosi vlhkého. Racčí trus. Mrštil tu ptačí nadílku směrem k Montaguově obličeji. Nevěděl, jestli ho zasáhl, ale sevření se během jediného okamžiku uvolnilo. Lello měl jednu nohu volnou. Rozmáchl se a snažil se kopnout Montagua do krku. Lord vykřikl a pokusil se volnou rukou zachytit Lellovu botu. Ta však skončila v jeho obličeji. Lello kopl ještě jednou. Když znovu zvedl chodidlo, aby udeřil protivníka, zmizel mu jeho cíl z dohledu.

❦

Thomas Dallam se převaloval ve visuté síti z jednoho boku na druhý. Místo na spaní sdílel s posádkou Hectora, zatímco zámožnější pasažéři obsadili vlastní kajuty. Tady dole byl vzduch nasycený kyselým mužským potem. Nebyly tu větrací klapky, protože třetí paluba se nacházela pod čarou ponoru. Nebyl to však zápach, který Thomase oloupil o spánek. Klid mu nedopřával lodní nápěv.

Lana práskala, plachty se třepotaly, prkna vrzala, loď mručela, vrčela, kvičela a chrastila. K tomu se přidávaly zvuky moře, které byly stejně rozmanité jako orchestrální skladba. Voda cákala, šplíchala, šuměla a zurčela. Zpočátku byl Thomas nadšený. Bylo to jako sborové dílo, kompozice vypadala naprosto náhodně, a přesto měl dojem, že v tom slyší strukturu a rytmus. Už pět nocí se neklidně houpal v zavěšené síti a naslouchal kakofonii moře, lodě a větru. Do toho občas zasténali a pšoukli námořníci. Thomas se jen zřídka ponořil do neklidného snu.

Tu noc, kdy měl Hector minout Gibraltar, se Thomas vytrhl z lehké dřímoty. Kolem něho byla tma. Přesto cítil houpání lodě. Jako vždy ho zaplavil koncert plavby, avšak nyní ho prostoupily výkřiky a lomoz. Nové tóny zněly tlumeně, protože pocházely ze vzdálené druhé, nebo dokonce první paluby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černý oheň z Byzance.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.