LOĎ S OTROKY

Josef Klíma

Copyright © Josef Klíma, 2002, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7077-7

Tato kniha je hra s realitou. Proto některé věci a postavy mohou leckomu připadat povědomé, ale fakticky je jakákoli podobnost se skutečnými událostmi a postavami zcela náhodná.

J. K.

Pár slov na vysvětlenou pro mladší čtenáře

Tato kniha vznikla jako jeden z prvních románů reflektujících divoká devadesátá léta minulého století. Proto v ní ještě mobilní telefon zdaleka není samozřejmostí, internet je v plenkách a Romům se běžně říká Cikáni. I já jsem v té době každého 21. srpna chodil na Vinohradskou třídu, kde mě v roce 1968 málem zastřelili ruští vojáci, kteří okupovali náš stát, a dohasínala ve mně euforie listopadové revoluce z roku 1989, kdy jsme se konečně vymanili ze čtyřicetileté nadvlády komunistického režimu. A i já jsem svými televizními reportážemi přispěl k romskému exodu do Kanady a Velké Británie, tak jako protagonista knihy Dan Glas. Přemýšlel jsem, zda v tomto vydání nemám některé věci změnit, přizpůsobit novému vnímání světa, který se mezitím proměnil. Ale rozhodl jsem se nezměnit ani slovo, protože by to nebylo autentické.

Josef Klíma

Prolog

Včera v noci jsem zemřel.

Zažil jsem to už mnohokrát, každý z nás to zažil ve snu mnohokrát.

Jenže tentokrát to bylo jiné. Nebyl jsem na svém vlastním pohřbu, kde občas zažíváme všechny ty zvláštní věci, jako jsou rozhovory s dávno zemřelými nebo pohled na vlastní mrtvé tělo, na vlastní rakev. Neměl jsem ani nepřekonatelný pocit smutku, který nás budí ze sna o vlastní smrti usedavým pláčem, necítil jsem ani slast ulehčení, když konečně procitneme a zjistíme, že to není pravda.

Tentokrát jsem poprvé zemřel – zevnitř. Ve vlastním těle. Byl jsem vzhůru, ale nemohl jsem se pohnout, kameněl jsem postupně bez mravenčení přeleželých údů, nepociťoval jsem ani hrůzu, ani paniku, ani úlevu, nepociťoval jsem prostě nic. Bez bolesti, bez emocí jsem se nořil do nicoty, kde není vůně, teplo, chlad, nemohl jsem volat o pomoc, nemohl jsem vydat ani hlásek, nemohl jsem vůbec nic.

A přesto – bůhvíproč? – jsem začal hýbat rukama, které byly stejně nehybné jako zbytek těla. Zevnitř, jako bych měl druhé ruce uvnitř bytosti, vykonával jsem silou vůle nejdříve fiktivní a pak i skutečné pohyby, jako když se člověk snaží vyhnat tělo z velké hloubky na hladinu. A nakonec jsem z té nicoty i vyplaval.

Bylo pět hodin ráno, nic zvláštního se nedělo ani kolem, ani ve mně, jen jsem uviděl loď, jak mi pluje rovnou do postele. Žádná Queen Mary, jen nějaká z těch větších jachet, které vždycky včas zabočí, než doplují k mým dveřím, takže se nemusím bát, že skončí u mě v peřinách. Je to prosté: našel jsem si tady, v Doveru, v přístavišti jachet, pokojík, protože se mi líbil, a pro ty, kdo ho platí, je teď, mimo sezónu, cenově přijatelný. Nic víc v tom není.

Ale ta předjitřní smrt a loď ve dveřích mi připomněly, jak málo času zbývá, mně, vám, nám všem, abychom ještě včas vyslovili vše, co možná není ani tak důležité, ale čeho by možná byla škoda, kdyby to zemřelo spolu s námi.

Dnes tedy začínám psát tuto knihu. O mně, o Romanovi, o Bohumilovi, o Američanovi se studenou rukou, o falešných pravých miliónech, o televizi i o semtexu, o Evě, o bezvýznamném kusu půdy, který škrtnul zapalovačem, o Meixnerovi se zkaženými zuby i o Olafovi s nezkaženou duší – je toho tolik v tom rychle narůstajícím copu dějů vpletených do sebe, že člověk neví, kde ten cop zpětně nastřihnout a vstoupit do něj, aby všechno dávalo smysl dopředu i nazpátek…

Ale musím to udělat. Co když příště už nevyplavu?

Kniha první

Den lenivý jak neprožit

1

„Vy jste tady za Ramešem?“ řekl strážný, hubu roztaženou od ucha k uchu, jak když pubertánka zahlédne Backstreet Boys. „Já si to hned myslel.“

Cvakl vypínačem, mříž se odchlípla a průvod – kameraman Filip, zvukař zvaný Kompakt, Ramešova advokátka a nakonec i Dan – prošel na vězeňský dvůr.

„To s těma Cikánama se vám fakticky povedlo,“ culil se neovladatelně strážný. „My jich tu máme taky požehnaně. Ale ty by asi v Kanadě nechtěli, co?“ zasmál se k řadám zamřížovaných oken, které se zatím rozhulákaly pozdravy k Danovi a poznámkami k advokátce, jako když záchodové čipy začnou hromadně splachovat.

„Asi to máte těžké s tou vaší popularitou,“ řekla advokátka. Mluvila důsledně spisovně, jako žačka, která se bojí klopýtnutí, když si poprvé vyšlápne v tanečních střevíčkách a úzké sukni. Stejně cupitala i sprchou splašků, které se na ně hrnuly z oken.

„Jak kdy,“ pokrčil rameny Dan a zkoumal očima zamřížované bloky.

Jestlipak tu ještě sedí Kafka? Jedenáct žen přepadl, tři zavraždil, od trestu smrti ho zachránilo jen to, že mu bylo teprve šestnáct. Když s ním Dan naposled mluvil, vypadal jako mladý, slušný mašinfíra, se kterým byste klidně pustili dceru na diskotéku. Ale možná už je v blázinci. Dostal tenkrát deset let s následnou psychiatrickou léčbou. Což znamenalo, že ho budou nutit do kastrace, jinak ani krok ven.

A co Choura, další Danův vrah? Toho zase před popravou zachránilo jen to, že se mezitím přestalo popravovat. „Bůh jediný soudí spravedlivě,“ říkal Danovi a tvrdil, že sedm mrtvol, které mu přiřkli, je jen havlofašistické spiknutí. „Věřím, že vy jediný to natočíte objektivně,“ probodával očima, z nichž svědci dodnes měli třesavku, Dana, kameru i vězeňské plexisklo. Když pak viděl v televizi korunního svědka, kterého neměla ani policie, zažaloval Dana o milión dolarů. Prý na vysílač, kterým bude šířit slovo boží, až se prokáže, že je nevinný.

Sovák tu někde seděl určitě. Nejdřív vekslák, pak majitel největší pražské diskotéky, klasická figurka divokého raného kapitalismu. Mamut s duší dítěte a s obličejem hejska, který zjevně trpí tím, že ho nemá nikdo rád. Zřejmě ani manželka, kterou nechal zabít. Dana na rozdíl od Choury rád měl. Projevoval to tím, že mu chtěl svěřit do opatrování medvěda, kterého choval v kleci v suterénu diskotéky a kterého měl ještě radši.

„Vyhlížíte naši banku?“ řekl strážný a přesunul se na konec průvodu k Danovi.

„Vy už máte v kriminále i banku?“ nechala se chytit advokátka.

„To ne!“ rozchechtal se strážný naplno. „Ale plný patro bankéřů…“ Začal chrlit seznam jmen, co heslo, to palcový titulek v novinách. „Ty tu ale nikdy dlouho nevydržej,“ uzavřel pak. „Jen tak na změknutí – a pak zpátky do cash flow,“ blýskl se, co pochytil.

„Hrozné, že?“ ulevila si tiše advokátka. „Země tunelářů.“

„To jsou ale nejlepší klienti, ne?“ řekl Dan.

„Jak pro koho,“ povzdechla si advokátka. „Já dělám jen lupiče a vrahy.“

Vrah Rameš nevypadal o nic víc vražednicky než Kafka nebo Sovák a oči měl rozhodně lidštější než Choura. Z fleku mohl překupovat kradená auta.

„Prý jste hezky maloval a zpíval. Ještě na základce…“

Na Rameše tenhle drobný novinářský trik zabral. Celý se rozsvítil, jako kdyby nebyl na invalidním vozíku a v přísně střežené cele.

To první měl na doživotí, to druhé skoro. „Vy jste si dal tu práci?“

„Učitelka si vás hrozně pochvalovala.“

„Ona je ještě naživu?“ pokýval Rameš nevěřícně hlavou. „No fakt je, že já zvlčil až na učňáku. A taky jsem vyrost…“ Rozpovídal se o dětství, jako se člověk noří do jediného jezírka, které už mu nikdy nic neznečistí.

„Jaký je rozdíl mezi vámi a třeba Kafkou?“ dostal se Dan po chvilce od zahřívacího kola na trať.

„Kafka? Ten byl úchylnej,“ uprskl si Rameš pohrdavě.

„A vy ne? Zabili jste pět lidí, cpali je do sudů, potápěli do jezera…“

Dan cítil, jak se Filip naklonil přes jeho rameno blíž, aby vyřízl co největší detail Ramešovy tváře. Mohl udělat prostý nájezd, bylo to dost blízko, aby udržel záběr i z ruky, ale když přicházely provokativní otázky, nikdy neodolal. Naposled takhle vyprovokoval slavného bankéře a majitele fotbalového klubu Děkana, aby po kameře nasupeně hrábl. A to mu Dan kladl daleko nevinnější otázku. Jenom jak může dlužit státu stamilióny z privatizace a zároveň kupovat fotbalový stadión. Byl to záběr, který hráli přes rok v upoutávkách.

„My vraždili pro prachy. Jinak nám to žádnou radost nedělalo,“ řekl suše Rameš.

„Tak jako Choura?“ zkusil to ještě jednou Dan.

„Choura je magor,“ zatvářil se Rameš znechuceně. „Taky se do toho moc pokládal. I když jinak než úchyl Kafka. No řekněte sám – copak slušnej lump rozmašíruje důchodce ženijní lopatkou? Vražda je technická věc. Chce to chladnou hlavu a systém. Taky vidíte, jak dopad. Už z toho pánbíčkaření zblbnul nadobro.“

„A co Sovák? Jak byste ve vztahu k sobě hodnotil Sováka?“

Rameš se natáhl pro kalíšek s vodou – samý plastik, aby se nemohl pokusit o sebevraždu, uvědomil si Dan –, napil se a do tváře se mu s hlasitým odříhnutím vloudila těžká otrávenost.

„Sovák? Jako vrah totálně nepoužitelnej.“

„Proč? Taky magor?“

„Srab,“ řekl Rameš a znovu si říhl. „Nastrkuje jiný a sám panikaří, když jde do tuhýho. Lidskej plevel.“

Dan slyšel, jak Kompakt za jeho zády tiše vydechl a podvědomě zvedl oči ke směrovému mikrofonu, který se vznášel jako černá vzducholoď na dlouhém bidle nad jejich hlavami. Buď už mu umdlívá ruka, nebo cítí v tomhle místě střih stejně jako já, pomyslel si. Pětinásobný vrah říká o jiných: lidskej plevel…

„A vy jste nebyli plevel? Vy sám jste přece uvedl při výslechu, že jste pro trest smrti.“

„Já už svůj trest smrti mám,“ zavrtěl se Rameš ve vozíku, jako by chtěl předvést, že na něm už zůstala živá od pasu dolů jen kolečka. „A vím taky něco, co vy, který nezabíjíte, nevíte. Deset let, dvacet let, doživotí – to není žádnej strašák. To máte furt pocit, že se něco stane, že je ňáká šance dostat se ven.“ Výmluvně zakroutil hlavou. „Víte, kolik je tu kluků, co se jen třesou, aby si žili jako my? Sto litrů, fotka – a pět minut strachu, než to uděláte.“

Lišácky se ušklíbl. „Mít nad sebou trest smrti, i my bysme se zatraceně rozmejšleli, jestli nám stojí za to vraždit – a kolik těch vražd si můžeme dovolit. A že jsme měli zakázek! Divil byste se, kdo všechno na tom seznamu byl…“

„Kdo? No jen řekněte pár jmen…“

Ramešovy oči zpichlavěly, najednou připomínaly ty Chourovy.

„To, že jsem vypovídal vo vraždách, co jsme provedli, eště neznamená, že vybleju všechny kšefty, co jsme teprve měli províst. Nechte se překvapit…“

Na okamžik zavládlo ticho, jak si hleděli do očí a Dan se marně snažil dekódovat, co všechno v těch Ramešových je. Bylo tam víc, než říkala ústa. Jen nevěděl co.

„Vy nepřemýšlíte o nějakém vyšším trestu, než je tenhle, pozemský?“ zeptal se pak.

Rameš se znovu zavrtěl a kolo vozíku kviklo jak trýzněná duše.

„Když jsem měl tu bouračku a stal se ze mě kripl, přemejšlel jsem, jestli to není za trest. Ale je to pitomost. Někomu dáte ránu – a von ji stejně vrátí někomu jinýmu. Tak jakejpak bůh?“

Pokaždé, když Dan vstupoval do televizní vrátnice, napadala ho stejná věc: kam si lidé chodili stěžovat, když ještě neexistovala televize?

Ani on netušil před pěti lety, kdy ho bývalý kolega Vítek z časopisu REX zlanařil, aby mu pomohl vytvořit zbrusu nový pořad ve zbrusu nové televizi, že se postupně stane víc ombudsmanem než reportérem.

„Neblbni,“ bránil se tehdy. „Já jsem píšící novinář, odjakživa televizí pohrdám jako povrchním médiem – a teď se na tom sám mám podílet?“

„Ale tady máš jako reportér neopakovatelnou situaci,“ přesvědčoval ho Vítek, původním povoláním psychiatr, k jehož proměně v novináře přispěl sám Dan tím, že mu ještě v REXu otiskl první reportáže. „Poprvé a naposled vzniká v týhle zemi nová televize, úplně na zelený louce. Tebe neláká bejt u toho? Už třeba jen proto, abys to moh jednou popsat v ňáký knížce?“

Tak začalo období, na které teď, s odstupem let, vzpomínal nejraději: schůzky v kavárnách, volné plánování bez odpovědnosti a diktátu času, éra snů, z nichž většina nepřežije probuzení. To spolu vymysleli pořad „Očitý svědek“, který už názvem měnil diváka v účastníka nejrůznějších dějů a událostí, k nimž by se ve svém všedním životě asi jinak nedostal.

A pak druhý zlom. To když šéfové rozhodli, že reportér nezůstane v pozadí, v pozici, která mu odedávna patřila, ale půjde přímo na obraz. Jako průvodce, který vede diváka dějem a otvírá mu skryté komnaty příběhu jako tajné průchody nějakého hradu.

„To už vůbec ne!“ protestoval Dan. „Televize byla odjakživa jen pro hezký lidi, co se hezky oblíkaj a hezky mluvěj. A já ze sebe v mejch letech nenechám dělat ňákýho namejkapovanýho panáka!“

A zase to byl Vítek, kdo ho nakonec přesvědčil. „Když na tom budeme trvat, nikdo nás nebude nutit, abysme byli jiný, než jsme. Důležitý je bejt autentickej. Jedině tak nám totiž lidi můžou uvěřit, že jsme upřímný.“

„Chceme dělat týdenní pořad, složený ze tří reportáží, z nichž ta poslední by měla diváka spíš pobavit a pohladit. Aby se odešel v klidu vyspat a ne rovnou oběsit,“ vtipkoval později Vítek na zahajovací tiskovce nové televize.

Stejně to nakonec dopadlo jinak. Nikdo nemohl předvídat, že z programu, který měl jen jaksi asistovat prostoduchým seriálům a pouťovým show coby jemná přísada reality, se stane ozdoba grafů zvaných rating a share, reportéři budou stejně známí jako zpěváci či herci a že v očité svědky nepromění oni diváky, nýbrž diváci je. V očité svědky toho, jak vypadá konec století v zemi, která si ho malovala původně úplně jinak.

I teď mohl Dan jen hádat, kolik tváří s charakteristickým výrazem prosby nebo zoufalství se k němu ve vrátnici otočí.

Tentokrát byly naštěstí jen tři.

Od nešťastné paní, které zmrzačil syna nějaký bohatý opilec v luxusním voze, aniž by se to vyšetřovalo, převzal dokumenty a řekl jí, aby zavolala po poradě. Taktně jí zamlčel, že už třetí týden tam diskutují o tom, má-li cenu točit další a další podobné případy, protože ani ty, které odvysílali, se nijak zvlášť nepohnuly. Noblesní dámu, kterou okradla řízeně krachující firma o milión i o rodinný domek, který za ten milión měla postavit, politoval a upozornil, že už se to vysílalo. Spolu s dalšími podobně podvedenými chudáky dalších povedených společností. Tam alespoň policie, když ji s kamerou otravovali už poněkolikáté, neochotně spustila jakés takés vyšetřování. A od důstojníka ve výslužbě, který přinesl dokumenty o korupci na ministerstvu obrany, převzal igelitku, naditou papíry. Chvilku váhal, má-li mu sdělit, že i tohle téma bude na poradě těžce bojovat s korupcí na ministerstvu zdravotnictví, zemědělství a školství – a pak se rozhodl, že mu nebude předčasně brát iluze.

Byl už skoro v turniketu, když ucítil na rameni plachý dotek ruky.

„Já jsem Meixner. Vzkazoval jste mi, abych dneska přišel.“

„Vy máte ty – vykradený fondy?“ zalovil Dan v paměti.

„Jaký fondy?“

„Tak ten tunel? V pivě?“

„Jakej tunel? Copak v pivě se dá udělat tunel?“

Muž – taky zhruba padesátník jako Dan – těkal očima kolem a naklonil se důvěrně blíž. O co měl míň zubů, o to víc byly cítit.

„Já mám přece ten semtex.“ Zjevně ho potěšilo, jak se Dan zarazil. „Ten, co vodlít do Brazílie z Ruzyně. Načerno. Šedesát tun. No není to bomba!?“ zatvářil se jako člověk, který řekne vtip a čeká smích.

„Zatím jen pohádka,“ řekl Dan unaveně. Od rána točil, ještě ani nestačil autorizovat rozhovor, co s ním dělaly nějaké kanadské noviny, v hlavě už mu tikalo, kdy dá přepsat kazety z věznice, na kdy nasadí střižnu – a taky, co všechno ho čeká nahoře v redakci. Protože vrátnice byla jen první záchytná síť stěžovatelů. Co neprošlo jí, prošlo poštou a telefonem.

„Vy tomu nevěříte, co? Vy si myslíte, že by toho nikdo tolik nepropašoval, že jo?“

„Já nevěřím ničemu, dokud to nemám zdokumentovaný.“

„A co když nikdo nemusel nic pašovat? Co když vám řeknu, že to osobně odbavoval jeden vysokej šéf z vnitra?“ zatvářil se Meixner vítězoslavně a prohrábl si vlasy.

„Předpokládám, že to máte natočený na kazetě,“ ušklíbl se Dan provokativně, aby se toho podivného člověka konečně zbavil.

„Zatím mám na bezpečným místě jen dokumenty. Ale tu kazetu můžu sehnat,“ zazubil se Meixner, zjevně pobaven tím, jak se až teď Danův výraz mění. „Von ten dopravce není žádný béčko. Rád se jistí.“

„Počkejte tady,“ rozhodl se Dan ve vteřině. „Hned jsem zpátky,“ potěžkal výmluvně krabici s kazetami.

U výtahu se srazil s reportérkou, které se říkalo Čvachta. Těžko říct, zda podle věčné žvýkačky, hlasitě pracující v obřích ústech, nebo podle toho, o čem důvěrně vyprávěli vyhlášení kameramanští vlčáci.

„Budete chtít něco z tý mely na Míráku?“ zazubila se na Dana tak srdečně, že mohl sledovat žvýkačku při skoku z pravé stoličky na levou. „Já do zpráv stejně víc než minutu neuhraju.“

„Jakou melu?“

„Co já vim,“ pokrčila rameny a kvačila ven z budovy. „Anarchisti, teroristi – prej to bude velký…“

Výtah syknul jak unavený slon a stoupal podlažími televizní budovy, vykrajuje kusy dějů ze schodišť a z přilehlých chodeb. Těžko říct, zda ten, kdo kdysi rozhodl, že bude skleněný, byl klaustrofobik, nebo chtěl ve zkratce ukázat: tohle je televize. Každopádně zabil dvě mouchy jednou ranou.

V přízemí se spěchalo. Zpravodajští kolegové Čvachty se tu hnali za pěnou dní, aby z ní sesbírali minutové hrudky do zpráv, a šli ze sebe vyplavit denní stres rychlým panákem do sousedního baru, než jim jejich šéf zvaný Smutný pes vynadá – a začnou nanovo.

V prvním patře, kde se masivní vrata natáčecích studií podobala bankovním sejfům, jste mohli čekat cokoli. Skupinku dětských čertů, kteří se perou o podpis národního umělce v trestaneckém, stejně jako nahého pornoherce, který o přestávce jednou rukou jí chlebíček a druhou bezostyšně onanuje, aby nevypadl z role. Heavymetalové hochy, jak potetovanými pažemi ladí kytary, stejně jako zedřené maskérky, co se na poslední chvíli ve spěchu snaží vyrobit z komika mrtvolu. Nebo naopak. Vyráběla-li se v přízemí iluze pravdy, tady jste mohli vidět pravdu o iluzi.

Kdyby někdo otevřel oči až ve druhém patře, mohl by si pomyslet, že omylem vstoupil do podniku s tak nudnou pracovní náplní, jako je prodej akcií nebo obchod s hřebíky. Pleskaly tu pantofle techniků putujících s nějakým záhadným posláním od střižny ke střižně a od serveru k serveru, střihači diskutovali technickou čínštinou, komu zase spadl oflajn a kdo potratil pár frejmů, produkční s tvářemi dealerů kosmetiky a s náručí lejster tu řetězili peníze, lidi a techniku do složité výrobní linky, jejíž začátek tkvěl kdesi ve tmě u myšlenky a končil ve věčně hladovém požeráku obrazovky.

Třetí patro mohlo být vytapetované penězi. Tady se kupovalo a prodávalo nejkurióznější zboží, jaké lidstvo stvořilo od dob pazourku: zrnící čas. Tajným snem tohoto patra bylo vytvořit souvislý tok reklamy, sem tam přerušený programem – což se občas i dařilo, aniž by to diváci nějak výrazně zpozorovali.

A konečně čtvrté patro, předposlední. Dlouhý sál, dělený příčně i podélně nízkými stěnami na jednotlivé kotce kolem psacích stolů a zakončený prosklenou kukaní šéfa. V americké hantýrce newsroom, v neohrabané češtině redakce publicistiky, kam Dan patřil – a kam teď také vstoupil.

Přestože tady se nehonila pěna dní, nýbrž týdnů, nepanoval tu o nic větší klid než dole ve zpravodajství. Skójováno do větších ostrůvků žilo tu souostroví lidsky i žánrově tak nesourodé, že mohlo vydržet pohromadě jen v blázinci – nebo v televizi. Denní talkshow, které tvořili lidé povětšinou jediného pohlaví – byť navenek někteří z nich předstírali, že jsou muži. Erotický magazín s redaktorkami tak nyvými, že i slovo máslo se v jejich ústech topořilo. Zpovědnice úchyláků Osud, s níž neměl Dan dobré vztahy od té chvíle, co jednou žertem navrhl, aby rovnou sehnali zoofilního sadistického nekrofila s oidipovským komplexem – a pak ji zrušili. A konečně vlajková loď tohoto podivuhodného panoptika: nejsledovanější a nejslavnější reportážní pořad celé země Očitý svědek.

Tentokrát ale Dana nepřivítalo cvrčení telefonů, šum hlasů a sem tam nějaký ten útržek monologu z přilehlých střižen a prohlížeček. Jen sekretářka Anetka třídila poštu, omalovávala graf sledovanosti z předchozího dne a do sluchátka, vtisknutého mezi ramínko a ouško, vyřizovala jeden z nekonečné řady telefonátů.

„Tys úplně zapomněl na poradu s generálním, co?“ obrátila oči k Danovi. „Nic si z toho nedělej,“ pokývala hlavou. „Já mám dneska taky ňáký špatný vibrace.“ Což mohlo znamenat jak lehký náznak, že právě menstruuje, tak projev jejího zaujetí pro všechno nadsmyslové a metafyzické. O obojím hovořívala se stejnou chutí a otevřeností. Práce v televizi ji nedeprimovala – sloužila předtím dvacet let jako sestra na psychiatrii.

Porada byla v plném běhu, když Dan vstoupil do ředitelské zasedačky. Ředitel, chytrý jak synagoga a vitální, že ho mohli cpát jako palivo do raketových motorů, souvisle říkal cosi o „nikách pro programovou strukturu“ a „deskriptivním monitoringu“, publikum zčásti předstíralo, že mu nábožně naslouchá, a zčásti znuděně zíralo obrovskými okny na zachmuřené panoráma města.

To bylo páté, poslední patro televizní budovy, patro bohů. Velitelský můstek ve smyslu námořním a vrchol pyramidy ve smyslu mocenském. Nad ním už trčely do oblak jen talířovité antény, komunikující snad s Všemohoucím, a obrovský světelný nápis TV MANA. Když se setmělo, vypadalo to, jako by ten legendární božský pokrm padal rovnou z nebe.

„Taky to tak vypadat má,“ prořekl se jednou na nějaké oslavě ředitel. „Brilanci efektu determinuje invence detailů.“

„Něco zajímavýho?“ zašeptal Dan, když omluvně zahuhlal k řediteli cosi o natáčení ve věznici a vmáčkl se vedle kolegy zvaného Svaťoch.

„Jako obvykle. Že jsme skvělí – a že víme prd o tom, jak se dělá televize.“ Někdy si Dan říkal, že jen tenhle suchý sarkasmus chrání Svaťocha před tím, aby totálně nezcvokl ze všech potrhlých sekt, ulítlých spolků a čekatelů na UFO, o nichž povětšinou točil – a po nichž zdědil i svou přezdívku.

„Máš toho vrahouna?“ naklonil se k nim nenápadně Vítek. Příroda si na něm vyhrála, skloubila modré, dětsky upřímné moravské oči s ostře řezanou, do modra vyholenou bradou – a diváci, zvlášť ženy, tenhle boží projekt dovedli ocenit. Zatím Vítkovi stavěli pomník jen z hlasovacích lístků v anketách oblíbenosti. Ale – jak mu někdy žertem připomínal Dan – místo na Letné po Stalinovi bylo pořád ještě volné…

„Mám i nemám,“ pokrčil rameny teď. „Z pár věcí se lidem protočej panenky, ale v podstatě je – prostě prázdnej.“

„No dyť,“ spokojeně přikývl Vítek a naklonil se ještě blíž. „O tom to má přece bejt. Když použiješ ty starý rozhovory s Kafkou, Chourou, Sovákem a dalšíma, je z toho super výpověď o týhle době. Noví podnikatelé – noví vrazi. Potřebujem už pořádnou jedničku jako sůl. Svaťochovi magoři to nezachráněj – a Lenčiny tuneláže,“ podvědomě zabloudil pohledem k další kolegyni, která předstírala, že visí řediteli na rtech, „… ty už jsou lidem volný, co jich je.“

Vzápětí se odmlčel, protože k nim ředitel zabloudil vražedným pohledem, a Dan se nenápadně pod stolem začal probírat vzkazy, které sebral na stole u Anetky.

Byla to podivná směs jmen, hesel a telefonních čísel, z níž by výstřední umělec možná stvořil i abstraktní báseň. Ve skutečnosti jen další z ramen široké řeky společenského kalu, která vplývala do televizní budovy jak náhon do mlýna a měnila reportéry v turbíny, jimž je souzeno točit se rychleji a rychleji, dokud se nezadřou a nebudou vyměněni.

„Musíte konečně akceptovat, že jsme generovali novou fázi mediální existence,“ vykládal zaníceně ředitel a maloval po tabuli cosi, co připomínalo nešikovně rozkrájenou pizzu.

„Zatímco v iniciačním stádiu koreloval náš rajting a šér s ostatními kanály zhruba tady, dnes marketingově dominujeme. A to, co nabízíme dnes, už není ani program, ani programový čas, ale – a tenhle termín, doufám, zůstane mezi námi – lodě s otroky.“

Dramaticky se odmlčel a rozhlédl. Už to, že omylem použil hned několik českých slov, svědčilo o tom, že je emocionálně rozrušen.

„Loď s mužskými otroky spolehlivě oddistribuujeme k inzerentům během fotbalového zápasu,“ pokračoval pak s vítězoslavným úsměvem, „ženské otrokyně jsme naopak stejně spolehlivě schopni nalodit na Dallas a na všechny ty jihoamerické softdrinkové telenovely. Jenže vy – a především váš pořad Očitý svědek – umíte, jak zjistily naše rešerše, ještě víc. Vaše publikum je totiž nejvybalancovanější co do pohlaví, věku, vzdělání i poměru město–venkov. Takže…“

Dan odložil papírky se vzkazy a konečně se začetl do rozhovoru, který ještě nestihl autorizovat.

Jak se slučuje s vaším svědomím, že jste pohnul osudy tisíců lidí možná jen z touhy po senzaci? šil do něj kanadský žurnalista, který sám vypadal jako Rom s indiánskou babičkou a černošským dědečkem. Jen homosexualita mu už chyběla k tomu, aby získal někde na univerzitě víc bodů než chytrý chlapec z průměrné bílé rodiny.

Touhu po senzaci jsem možná cítil, když jsem byl o dvacet let mladší. Komunismus, v němž jsem vyrostl, vystudoval a začal psát, ale tyhle touhy rychle léčil. Senzace bylo málem sprosté slovo, a i kdybych nějakou tu senzaci objevil, stejně bych ji nesměl publikovat. Paradoxně mi to pomohlo: soustředilo mě to na to hlavní, co je podstatou práce reportéra – zkoumat, jak funguje svět.

No vida, pomyslel si Dan. Na to, že inklinuje jako všichni západní novináři k černobílému vidění, to formuloval docela přesně.

Na okamžik si znovu připomněl ty hektické týdny, které teď už jen doznívaly, kdy musel pořád dokola opakovat: „Já nevyvolal hromadnou emigraci Romů do zámoří. Jen jsem zjistil, že se někteří Romové chystají k emigraci, a zajímalo mě, proč zrovna teď, když máme svobodu, a ne tehdy, když jsme o emigraci uvažovali skoro všichni. A já za to nemůžu, že si v mé reportáži Romové v Torontu tak pochvalovali, jak krásně se jim tam žije. Říkal jsem jim: Uveďte i zápory. A oni říkali: Žádné nejsou. Sociálka nám tu dává víc, než kdybychom doma dřeli, a pracovat ani nesmíme, než úřady rozhodnou, co s námi. A navíc, tady nám nikdo neřekne: Ty svině černá! Tohle jsem natočil, sestříhal, jak nejlíp umím – a že si s tím dnes v Kanadě nevíte rady? Za to přece nemůžu…“

Vy jste ale publikoval i za komunistů? Takže nějaká manipulace tam musela být. Ať už jste byl její obětí, nebo podílníkem…

Aspoň že si odpustil: Proč jste taky raději nešel do vězení? Jako pan prezident a další?

Měl jsem na výběr. Ale bylo mi osmnáct, když nás Rusové obsadili, a neměl jsem žádné hříchy z pražského jara. Nebyl jsem tak statečný, abych se dobrovolně stal terčem státní perzekuce – ale ani tak zbabělý, abych vstoupil do komunistické strany, když mě později nutili. Zkusil jsem to po česku: když už zkoumám svět, najít okliku, jak to zkoumání zveřejnit navzdory cenzuře. Proto jsem začal psát beletrii. Abych alespoň formou fikce mohl zveřejnit něco, co fiktivní není. Když už se rozhodnete prohnat realitu tímhle složitým systémem – a teď se dostávám zpět k vaší původní otázce, je touha po senzaci to první, co z ní opadne. Jen tak mimochodem: ta první kniha, kterou jsem napsal – a která mi umožnila odejít na volnou nohu, mimo to denní kličkování někde v redakci –, byla taky o Romech. Tehdy mi pro změnu režim vyčítal, že jejich život vidím málo optimisticky. I když jsem to nakonec napsal jako detektivku…

Teď už ale dávno komunismus není. Proč byste nemohl propadnout lákadlu manipulace dnes?

Protože už dávno nejsem mladý, ambiciózní reportér, který se chce za každou cenu prosadit. Nemusím nikomu nic dokazovat. Dovedu si naopak vážit radosti, že to, co zkoumám, můžu taky svobodně publikovat. To je ta správná senzace!

Tady jsem to přehnal, pomyslel si a škrtnul poslední větu. Už mi zvednul adrenalin. Možná i záměrně, jako to dělám někdy já, když chci někoho vyprovokovat.

Takže vy si nemyslíte, že sloužíte – byť třeba nevědomky – cizím záměrům? Že jste sám terčem manipulace, a tudíž zase manipulujete jiné?

Čím? Že zveřejňuju něco, o čem jsem přesvědčen, že je to pravda – a ono to pak vyvolá ještě něco jiného? Proč se tolik lidí naráz pohnulo a nikdo se nevrací? Proč nikdo nepřijde zklamaný a neřekne: Vy jste nám lhal! Manipulace je něco, co poškodí toho, koho chcete zmanipulovat. Já se narodil, když umíral Stalin. Celý život mám v sobě kontrolku: pozor, nemanipuluje tě někdo?

„Bacha, teď mluví o tobě,“ šťouchl do Dana Vítek a zvedl jeho oči zpět k řediteli.

„Dnes už jsme za epochou, kdy jsme plaše přistupovali s kamerou k politikům,“ hřímal ředitel. „Už máme vliv, už umíme realitu nejen zobrazovat, ale přímo spoluvytvářet. Jak ukázala právě nedávná kauza s emigrací Romů, o níž jsem se zmiňoval.“ Zabloudil pohledem k Danovi a pak ho zase vrátil kamsi do oblak za okny.

„Bohužel právě proto se zvyšuje riziko, že se staneme terčem řízené dezinformace, terčem nejrůznějších agentur konektovaných s finančními kruhy. A samozřejmě i terčem politické manipulace, která může determinovat naši dosavadní nezávislost. Žádám vás proto,“ dramaticky se zarazil a provedl pavoučíma rukama takřka taneční piruetu, „… nikoli žádám, ale přímo vyzývám, abyste byli v maximální možné míře opatrní a publikovali opravdu jen to, co máte perfektně verifikováno.“

„Rozuměli jste tomu, proč nás vlastně svolal?“ prohodila Lenka, když se husím pochodem zase loudali dolů po schodišti. Na to, že jejím věčným úborem byl myší kostýmek a specializací politické a ekonomické intriky, se nečekaně často zamilovávala. Většinou do méně významných politiků, bez ohledu na stranickou příslušnost. Bohužel i bez ohledu na to, jsou-li ženatí, nebo ne.

„Já teda ne,“ ozvala se Šárka, specialistka na školu, zdravotnictví, sociální a rodinnou problematiku. Měla k tomu kvalifikaci: svým životem kopírovala neurózy všech mladých českých rozvedených matek, které se nemohly rozhodnout, chtějí-li být slavné a úspěšné, nebo mateřské a manželské. Takže měly mindráky z obojího.

„Něco se děje a ty to víš. Jen nám to nesmíš říct,“ upřel na Vítka káravé oči Robert, další člen týmu. Nejlíp se cítil v archivech, převážně komunistických. Ležel v nich už tak dlouho, že se mu otiskly i do tváře. Chybělo jen číslo jednací.

„Co by se dělo?“ řekl Vítek nejodlehčenějším tónem, jaký ze sebe coby psychiatr dovedl vyždímat. „Chystá se pátý výročí a loď s otrokama zapíná přídavný motory. Copak jste to neslyšeli? Mimochodem,“ obrátil se k Danovi už daleko věcněji, a tudíž i přesvědčivěji, „na poradě vedení se rozhodlo, že k pátýmu výročí sestřiháme speciál z našich nejvypečenějších kousků.“

„Kdo to sestříhá?“ řekl Dan s temným podezřením.

„No jasně že ty!“ zasmál se Vítek škodolibě. „Nejvíc pamatuješ.“

Když vám telefon ohlásí „Počet nových zpráv třiadvacet“, když na psacím stole přibyde další vrstva dopisů plus igelitka s korupcí na ministerstvu obrany, když jste kvůli ředitelské poradě ještě nestihli ani dát přepsat kazety, na které v neúprosném televizním soustrojí čekají střižny, když fax vyčítavě čeká na rozhovor pro Kanadu, který jste ještě ani nedočetli, a když jste od rána nepřetržitě točili jen s malou přestávkou na dva chlebíčky snědené ve výtahu – snadno se pak dostanete do stavu, v jakém byl Dan: na všechno se vykašlat, ať se svět třeba zblázní.

Vykašlat se na všechno neznamenalo pochopitelně vykašlat se úplně na všechno. Jen na to, co člověka deptá, co ho neúprosně žene jako závodního koně dráhou postavenou jinými a co mu neodbytně cpe do uší tikající hodinky.

„Čím se nabíjíte, abyste vydržel tak vyčerpávající život, plný negativních věcí?“ ptala se ho před časem taky v nějakém rozhovoru novinářka, pro změnu česká.

„Já se nepotřebuju nabíjet. Mně stačí, když se čistím,“ odpověděl tehdy.

Čištění mělo několik podob a taky několik vlnových délek. Voda – pokud možno přírodní a čistá –, to byl jeden způsob. Možná i proto, že se Dan narodil jako Ryba. Plaval, kde se dalo, často i ve velkých vlnách nebo v mrazivém skle jezer. Jednou, na Bajkalu, dokonce zažil totální vodní orgasmus: plul a zároveň pil. I když to trvalo sotva pár vteřin, jak mu ten křišťálový mráz bral dech.

Odjet někam k moři, alespoň na týden, sám a pokud možno stranou od českých výprav – to byl ideál. Bohužel splnitelný naposled před třemi lety. Zato jeho účinek vydržel dalších pět šest týdnů.

Teď však byla i rychlá voda v tikající mezeře času nereálná. Stejně jako druhý způsob čištění, který se od pocitů, jaké zažíval ve vodě, příliš nelišil. Měl lehce cynický počátek – diář s několika spolehlivě fungujícími telefonními čísly – a stejně cynický konec: „Nezlob se, ale už budu muset jít.“ Ale to mezitím bylo oproti všem banálním předpokladům stejně čisté, éterické a něžné jako voda.

Když byl mladší a touha v kalhotách ještě příliš naléhavá, domníval se, že podstata tohoto očištění tkví v úlevném proudu na jeho konci. Jak stárnul, pochopil, že očištění probíhá daleko víc a intenzivněji cestou k tomu proudu, v jakési výměně energií, podobné mořskému vlnění.

„Houby výměna energií – to ti jen stárne prostata,“ řekl mu jednou na abiturientském večírku bývalý spolužák, povoláním urolog. Ale čemu uvěříte, když máte padesátku za krkem?

Jenže ani na ženu teď nebyl čas. Maximálně na metodu poslední, sílící úměrně ke čtverci věku a ke slábnoucí mužské hladovosti. Tou metodou byla hudba.

Šest let Dana mučili coby dítě klasickým pianem a otravnými etudami, dalších pět prožil jako teenager ve všeobecném kvasu neustále vznikajících a zase zanikajících bigbeatových kapel.

Byla to dobrá škola – Beatles učili, jak obětovat křik kolektivní harmonii, aniž by zanikl v chóru, Rolling Stones zase živočišnosti a důrazu. A blues – to už byla vůbec formulka života, vklíněná do tří akordů, tak, jak se donekonečna opakuje zrození, růst a smrt. Zpátky ke klasice se vrátil až v dospělosti. Tentokrát už jen jako k léku.

Nesčetněkrát vyběhl ze střižny jen proto, aby krátkou pauzu využil v některém z přilehlých kostelů, kde si tradičně dobří čeští hudebníci přivydělávali k tradičně špatným platům omíláním Bacha, Mozarta a Dvořáka pro západní turisty. Stačilo přisednout si na pár minut kamsi na kraj lavice, nechat se osprchovat zvukem živých nástrojů – a hned jako by se duše na pár hodin přihustila čerstvým, voňavým vzduchem.

Jenže ani na to nebyl teď čas. A když Dan otevřel oči, které na okamžik úlevně zavřel v tom slastném mikrosnu o očistě, stalo se to, co se mu rovněž často stávalo: s hrůzou si uvědomil, že na něco totálně zapomněl. Tentokrát na někoho: na muže jménem Meixner.

„Nevolal někdo zdola, když jsem byl na poradě?“ obrátil se na Anetku, kterou návrat redaktorů z porady zavalil desítkami nových úkonů.

„Volal. Ňákej Bohouš. A dokonce víckrát. Jestlis prej nezapomněl, kolikátýho dneska je.“

No jasně. Jedenadvacátýho. Jak jsem na tohle mohl zapomenout! Když probíhal vrátnicí, po Meixnerovi už nebylo ani vidu, ani slechu. Ten se ještě vrátí, pomyslel si Dan prorocky a přidal do kroku, aby stihl aspoň Bohumila.

Kdysi tu byly dlažební kostky. Dan si je dobře pamatoval, protože o jednu z těch, které tehdy vyrvaly pásy tanků, bolestivě zakopl a kulhal pak až do konce prázdnin.

Teď tu fičela magistrála, jediná z hlavních tepen Evropy, protínající přímo střed metropole.

Dan se propletl mezi proudy aut a vykročil vzhůru k budově rozhlasu. Prošel tu za všechna ta léta od onoho srpnového odpoledne snad stokrát, ale jen ve výroční dny, jako byl tento, si vybavoval znovu všechny detaily. Hořící obrněný vůz, třaskající munici, zmateně přelévající se dav, jehož některé odnože se pokoušely šikmookým vojákům elementární ruštinou vysvětlit, že přijeli zbytečně, a jiné se s dojemnou bezmocí snažily za pomoci krumpáčů, košťat a hadrů namočených v benzínu podpálit tankové nádrže.

Milióny lidí na světě měly svou bohoslužbu, svůj rituál, ať už uctívaly kříž, půlměsíc, nebo něco jiného. Danovi zbyl tenhle. Každý rok, v jediný den, v jedinou hodinu.

Vstoupil do kaňonu mezi muzeem, kde čas navršil mrtvé smetí od koster ještěrů až po busty myslitelů, a mezi hranatou budovou, odkud kdysi mluvili o svobodě komunisté a dnes Svobodná Evropa. Bohumil musel být někde tady, když se tenkrát rozjely tanky dolů Vinohradskou. A Roman? Roman vždycky tvrdil, že utíkal dolů od rozhlasu, když se mu nepovedlo zapálit tank a zpozorovali ho.

Tenkrát mu věřili. Tenkrát…

Dojem, který oživil, byl natolik silný, že dokonce slyšel v duchu policejní sirény, vzdálený hukot davu a rachot tankových pásů. Znovu mu bylo sedmnáct, znovu ho panika hnala se srdcem v krku k obchodu na rohu Vinohradské a Španělské, kde se s davem jiných, stejně zpanikařených, snažil nacpat do rozbitých výloh, než se shora přivalí tanky…

Najednou si uvědomil, že to už není vzpomínka. Šňůry aut se zastavily, nad nimi zablýskly modré majáčky a proti němu se opravdu hnal zmatený, hlučící dav. Jako u vytržení hleděl na skupinky mladíků a děvenek, které se proplétaly mezi troubícími vozy, pronásledované černě oděnými postavami ve stejně černých helmách, na les rytmicky klesajících dlouhých pendreků.

Vědomí se konečně srovnalo s realitou a zároveň si vybralo jedinou postavu z celého toho zmateného děje: mladičkou dívku, která se vynořila za nejbližším autem a běžela přímo k Danovi.

Zděšeně se otočila zpět, po černém těžkooděnci, který vyrazil zpoza auta hned za ní, vykřikla: „Nechte mě! Já jen fotila!“ a pozvedla fotoaparát, zavěšený na krku, gestem zděšeného psíka, který ukazuje vlastní vodítko.

Kolem se děla řada příběhů najednou. Svalnatec s tatarským chocholem na holém zátylku cvičenými kopy srážel černooděnce, jiní dva černí drželi za zcuchané dredy mladíka a snažili se ho dobít, na ježoura vylepané děvče si drželo potetovanýma rukama krvácející obličej a slepě se motalo v hysterickém křiku, hoch se zeleným chocholem bojovně točil nad hlavou řetězem a vybubnovával na černé helmy kolem podivný divošský rytmus.

Uteč! křičelo na Dana srdce, už zase vražené až v krku jako tenkrát. Ale oči, přilepené k dívce s fotoaparátem, mu nedovolily, aby se pohnul.

Vrazila do Dana, až si na okamžik myslel, že padnou oba, viděl černou ruku, jak zvedá pendrek. Podvědomě přikrčil hlavu, jak cítil úder dřív, než dopadne – a pak se najednou nestalo nic. Jen na zlomek vteřiny zahlédl vyjevené oči za plexisklem přilby, ruka s obuškem poklesla v náhlém překvapení – a pak se černý hromotluk prohnal kolem nich, za někým úplně jiným.

2

„Můžu si vzít eště jednu?“

„Jasně. Chceš i zapálit?“

„Ne. To je dobrý. Stejně – stává se ti často, že někoho zachráníš a hned se s ním taky vyspíš?“

„Já tě nezachránil,“ usmál se a podal si taky zapalovač. Víc proto, aby si ji v plaménku prohlédl zblízka, než že by měl chuť na další z cigaret, po nichž zbyl už plný popelník vajglů.

„Ale zachránil,“ řekla tak vážně, až se musel nenápadně pousmát znovu. „Viděla jsem dobře, jak se ten hajzl zarazil, když tě poznal. Měl bys ho dát do televize.“

„To nemůžu. Nemám to natočený. A taky nevím, o co tam šlo. Nemůžu si udělat názor na něco, o čem mám málo informací. Jsem novinář.“

„No počkej,“ zvedla se na posteli, až jí malá, tuhá ňadra vyklouzla zpod deky. „To je přece jasný, ne? Na jedný straně mladý kluci a holky, který chtěj jenom projevit názor – a na druhý zabijáci s pendrekama. Tak kdo je v právu?“

Oči se jí leskly jak dvě miniaturní akvária se stejně miniaturními rybičkami zorniček. Ale to mohlo být svíčkou, která dohořívala na skříni. Svíčka vždycky romantizuje skutečnost, kterou jediné stisknutí vypínače zase naráz zevšední.

„Já viděl i kluky, jak jim říkáš, co se chtěli s někým mlátit úplně stejně jako ti policajti. Tím neříkám, že ti policajti byli v právu, když někoho mlátili. Mohli to udělat jinak.“

„Úplně stejnej,“ řekla otráveně a jak Dana přelezla, pokreslily mu její bradavky letmo hruď. Na okamžik ho napadlo, jestli to neudělala schválně. Ale ten důvěrný okamžik už byl nejspíš pryč. Začala něco hledat v kapse své bundy, až teď, v podřepu, si ji mohl prohlédnout celou. Až mu zatrnulo, když si uvědomil, jak je dokonalá.

„Úplně stejnej jako kdo?“

„Úplně stejnej jako táta.“

„Taky tak starej?“ řekl schválně provokativně.

„To jsem si myslela taky, než jsme spolu vlezli do postele,“ odhodila si vlasy, splihlé milováním, dozadu, jak jí padaly přes tvář. Nic by nedal za to, že se přitom pousmála. Kdyby byla starší, řekl by, že mu chce pošimrat mužské ego. Takhle to znělo docela upřímně.

„Je tady!“ rozzářila se nečekaně a vydolovala konečně mobilní telefon. „Tak přece jen jsem ho v tý vřavě neztratila!“ Vzápětí zase její oči o pár wattů pohasly. „Je vybitej. Ty nemáš mobil?“ obrátila se k němu.

„Ne.“

„Myslela jsem, že bez mobilu už dneska žádnej novinář nedá ani ránu. Natož takovej, jako jsi ty?“

„Až mi ho vnutěj, nic jinýho mi nezbyde,“ pokrčil rameny. „Zatím jen nechci bejt větší otrok, než jsem.“ Na chvilku zapřemýšlel, kdo ten její tatínek asi je. Mobily ještě neměl každý.

„Ty jsi stejně divnej,“ zakroutila hlavou, až jí vlasy znovu přelily tvář. „Novinář – a nemáš mobil ani počítač,“ kývla hlavou k psacímu stroji, jehož stín na zdi dohořívající svíčka obludně zvětšovala. „Děláš v televizi, a přitom posloucháš rádio…“

„To je sebeobrana,“ řekl. „Nepouštím si některý věci dál než do předsíně.“

Čekal, že na tenhle bonmot nějak zareaguje, něčím osobním, co je vrátí zpět do důvěrnosti. Místo toho se najednou na bobku celá přikrčila, jako dítě na nočníku, když někdo vejde a ono se snaží být neviditelné.

„Celou dobu byl zapnutej…“ pozdvihla ustrašeně mobil. „Můžou teď vědět, kde jsem. Kráva říkal…“

„Kdo je Kráva?“

Mávla zmateně rukou, jako by odháněla hmyz. „Prostě Kráva říkal, že když je mobil zapnutej, dokážou na centrále přesně určit, kde zrovna jsi.“

Na okamžik měl chuť vylézt z postele a obejmout ji, jak vypadala bezbranně a ustrašeně. Mít tělo o deset let mladší, asi by to i udělal. Ale to by ho to zase tolik nedojímalo.

„Nejdřív jsi nechtěla domů, protože ses bála, že jsi ztratila mobil a oni si zjistěj, kdo jsi,“ usmál se na ni. „Je to tak?“

Přikývla, dokonce ještě dětsky vytrčila spodní ret. Už stačil zjistit, že to dělá vždycky, když si s něčím neví rady.

„Fajn. Takže teď, když jsi zjistila, že ho máš, nemůžou přece ani vědět, žes tam byla. Natož kdo jsi. Nemám pravdu? Tak proč by si někdo zjišťoval, kde jsi?“

„Máš pravdu,“ řekla sklesle, strčila telefon zpátky do kapsy a vlezla si zpět na postel. „Asi jsem blbá.“

„Nejsi blbá. Jsi jen…“

„Neříkej to!“ otočila se k němu prudce. Tentokrát jí oči plály. Nebo spíš svíčka v nich.

„Co nemám říkat?“

„To, co jsi říct chtěl.“

Rozesmál se. „Jak můžeš vědět, co jsem chtěl říct, když jsem to ještě neřek?“

„Protože tak blbá, abych tohle nevěděla, ještě nejsem,“ řekla s odzbrojující logikou.

„Tak co jsem chtěl říct?“ začal ji lehce hladit konečky prstů po páteři. Tohle mladší kluci neuměli. Touha v nich byla ještě příliš divoká, šla rovnou po prvoplánových zónách a tlačila stejně jako jejich ruce. Až věk učil jemnou hru s jemnými doteky, jakoby mimochodem. U většiny žen to byla hra s mravenčením, které jim teklo od vlasových kořínků až po prsty u nohou.

„Chtěl jsi říct, že nejsem blbá. Že jsem jen mladá.“

Cítil, jak jí hlas zjihl, a objal ji naplno. V tomhle byli mladí kluci zase naopak ve výhodě. Když už objali, šlo to samo. On si zdaleka jist nebyl, jestli to ještě půjde.

Čekal, že se bude naoko bránit, ale stejně tak čekal, že se nakonec zase zavrtá zadečkem do jeho klína. Všechny to tak dělaly, bez rozdílu věku. Jako by ta věčná hra mezi mužem a ženou měla určité smluvní kódy, zasuté tak hluboko v podvědomí, že se aktivují na jistá gesta jisté odpovědi naprosto automaticky.

Ale vymanila se mu. Proklouzla z jeho objetí jako had, uličnicky mu zakývala prstem před očima a pak se natáhla po oblečení, které se válelo v nerozlišitelné směsi po židli i po podlaze.

„Co je?“ zvedl se na loktech zklamaně.

„Nic,“ pokrčila rameny a nechala po nich sklouznout tričko asi o dvě velikosti větší. „Jestli si myslíš, že ty mý orgasmy znamenaly něco víc, tak to teda ne.“ Uličnicky se usmála a znovu mu zakývala prstem před očima, jako by ho provokovala, aby po něm chňapl. Schválně to neudělal.

„To jsou pěkný fotky,“ otočila se k němu, když se vrátil z koupelny. Byla už oblečená do té své podivné kombinace vyšisovaných barev a cípů, které všemožně vlály, a listovala jeho knihou o Asii.

„To dělal kámoš,“ řekl Dan a začal se taky oblékat.

„Tenhle?“ překlopila na záložku, kde se tři mladí muži objímali kolem ramen na břehu Gangy, vyhublí jak svatý muž, který v pozadí v podřepu klidně kadil.

„Ne. To je Bohumil. Tenhle,“ zaťukal prstem na tvář Romana. Na okamžik si vzpomněl, jak jim ten indický studentík, kterému na chvilku svěřili fotoaparát, záviděl, že se narodili v Evropě. A taky, jak se takhle fotili naposled. To byl REX, to jejich společné, milované dítko na vrcholu. Roman na té fotce držel rekordní výtisk s Danovým portrétem paní Špiónové na titulu a oni dva s Bohumilem slastné číslo 428 000. Takový tehdy měli náklad. „Víš, co dělaj dneska?“

„Proč se ptáš?“

„Tak. Zajímá mě, co zůstane z kámošů po letech.“

„Měli tam dneska bejt,“ řekl, vzal jí z ruky knihu a uložil ji k ostatním. Svým. Nikdy přesně nevěděl, je-li jich dvanáct nebo třináct. Teď už to pět let nevypadalo, že by přibyly další.

„Na demonstraci?“ vykulila oči.

„Ty vůbec nevíš, kolikátýho dneska je? Jedenadvacátýho srpna. Říká ti to něco?“

Tentokrát se neurazila. Ani naoko.

„Tys šel na ňákou vzpomínkovou slavnost?“

„Jo. Nás tří. Tenkrát jsme se tam seznámili. To nám bylo míň než tobě. Tak jsme se dohodli, že se tam sejdem každej rok.“

Na okamžik se zdála být mimo. Tentokrát si ten vytrčený ret hryzala.

„Co je?“

„Nic. Jen přemýšlím, jestli budeme taky takhle chodit.“

Neušlo jí, jak se zatvářil. I když se radši shýbnul, aby si zavázal boty.

„Co se tak tváříš?“

„Netvářím se.“

„Ale tváříš.“ Vzala ho za vlasy a násilím si otočila jeho tvář ke své. Byla tak blízko, že by ji mohl políbit. Kdyby ho nedržela za vlasy. „Co jsem řekla blbě?“

Vymanil se z její ruky, přešel k oknu a otevřel je, aby vyvětral kouř.

„Tenkrát tam zabili holku,“ řekl. „Hned vedle nás.“

„Jak – zabili?“

„Tak. Jely tanky, rachot, prach, tlačili jsme se ve výloze krámu. A když přejely – najednou ležela v krvi. A ve sloupu vedle mě byly díry.“ Sjel pokrčenýma rukama odshora dolů, jak naznačoval dávku ze samopalu. „Přikryli jsme ji vlajkou. Tak jsme se seznámili.“

Vylil skleničky a začal je vyplachovat. Kouř odplýval jako světlý inkoust do noci a z továrního komínu, vyznačkovaného červenými světly mezi hvězdami, šel dovnitř jiný. Proč jí to vůbec povídám? Vzpomněl si na Patrika a na jeho starosti před maturitou: Kdy nás teda, tati, Rusové okupovali? V pětačtyřicátým, nebo v osmašedesátým?

„Máte ještě tu vlajku?“ řekla nečekaně.

„Asi Bohumil.“

„Vy už se nestýkáte?“

„To je dlouhá historie,“ řekl unaveně a zavřel okno.

„Já za to nemůžu, že když jsem ještě tahala kačera, makali jste vy už na sexuální revoluci. Ale Beatles ti vyjmenuju všechny a Kerouaca jsem taky četla. I když Hlava dvaadvacet byla lepší. Možná proto, že je mi Yossarian bližší než Dean.“

Jestli chtěla, aby se zastyděl, pak se jí to povedlo. Teď se potutelně usmívala ona.

„Tak co, pane chytrej? Povíte mi to někdy?“

„Myslel jsem, že těch pár orgasmů nic neznamená,“ zazubil se na ni, šťastný, že našel způsob, jak se dostat z tísně smečí.

Vzápětí se lekl, jak to proti němu oslnivě blýsklo. „Co blbneš?“

„Neboj,“ pokrčila rameny a nacpala fotoaparát do batůžku. „Já tu fotku nikomu neukážu. Já mám s ustrašenejma ženáčema zkušenosti.“

Vrátila si do úst z koutku žvýkačku, kterou neodložila ani při milování, a zvedla prst k velké, několikanásobně konturované skvrně, kterou na skoseném podkrovním stropě obnovoval každý větší déšť. „Něco jsem ti tu nechala.“

Z TOHOHLE MRAKU (SNAD) UŽ NEZAPRŠÍ, připsal do toho omítkového oblaku čísi fix.

Loď s otroky přepínala na svou noční rychlost, kdy už se v kotlích bude ztápět jen to, co se přes den nasbíralo. Na obrazovkách se staženým zvukem si Smutný pes vyměňoval názory se dvěma politiky v oblíbeném pořadu Žíravina a přes chodbu z přilehlých střižen pronikal do ztichlého newsroomu ráčkující hlas bez obrazu. Nejspíš nějaký nový Svaťochův objev: už počtvrté opakoval, že rozluštil tajemné obrazce v obilí.

Žádný urgentní vzkaz na Danově stole neležel. Pokud se Vítek vůbec díval na zprávy, nejspíš usoudil, že demonstrace mladých aktivistů za nějakou mimořádnou aktivitu nestojí.

Ne že by to Dana zklamalo. Po zážitku s Evou neměl vůbec myšlenky na práci. I ty tři telefonáty, které ještě musel absolvovat, byly na hranici jeho sil. Tím spíš, že bude muset lhát, což dělal k smrti nerad, a když už, jedině v tak nedůležitých věcech, jako je vztah muže a ženy.

Margareta ještě nespala, ale její angličtina už byla protažená víc než normálně. Jen ten, kdo ji znal tak důvěrně jako Dan, poznal, že to nemá na svědomí ani tak rodná Kalifornie jako to malé sofátko v obýváku, na němž si nejspíš zdřímla s nějakou chytrou knížkou přes obličej.

„Promiň, že jsem nepřišel. Ale to ty demonstrace,“ snažil se lhát co nejblíž pravdě a zároveň se styděl, že vůbec lže. Nezasloužila si to. Ale zasloužila si snad, aby jí řekl pravdu?

Byla to už věčnost, co se potkali poprvé. On, tehdy čerstvý šéfreportér čerstvého časopisu REX z čerstvě svobodné Prahy, kterého pozvala Amerika, aby neandertálce demokracie z postkomunistických republik naučila, jak dělat svobodné noviny – ona dvojnásobná profesorka politologie a ekonomie, od první chvíle jiná než její sterilní američtí kolegové. Už jen tím, že kouřila a měla jiskru i uvnitř.

Vyspali se spolu sice až na konci dvouměsíční stáže, ale sympatičtí si byli od začátku. To ještě netušil, že to neskončí jako studentská romance, že se Margareta o pár měsíců později objeví v Praze. Nejdřív jen jako stipendistka projektu, který měl mapovat ekonomické a politické změny ve střední Evropě, a později už téměř nastálo. Jako profesorka amerických studentů, kteří rok co rok přijížděli okukovat totéž.

Vždycky ji podezříval, že přijela a nakonec i zůstala kvůli němu. Ale vždycky to statečně zatloukala, když na to, byť v žertu, narazil.

„Ale Dano,“ říkala američtinou, která léty ztrácela na složitosti a nabývala na srozumitelnosti. „Vždyť Praha je tak krásná!“ A se stejně rozzářenýma očima obdivovala všechno, co on už dávno považoval za samozřejmé, takže najednou měl pocit, že některé věci vnímá znovu, osvěžené, jak kdyby je někdo mezitím omyl.

Dostat ji do rukou hollywoodští scenáristé, mohli o ní natočit oscarový film Mrs. Amerika. O dívce napůl židovské, napůl irské, která v šedesátých letech žije svou univerzitní romanci, když tu jí náhle vstoupí do života Vietnam.

„Víš, jaké to bylo, když jsme v televizi večer co večer viděli, jak přivážejí mrtvé vojáky v bodybags a přitom Mike měl clasification One A?“ vyprávěla Danovi ve washingtonském hotelu, kde se spolu poprvé vyspali. „Tak jsme se vzali. Jako ženatý nemusel narukovat.“ Jenže válka pokračovala a začali brát i ženaté bezdětné. Tak přišla k prvnímu dítěti. A když začali povolávat ženaté s jedním dítětem, pořídili si druhé.

„Brala jsem to prostě jako oběť. Co jsou nějaké doktoráty, když zachraňuješ život někomu, koho miluješ? Nejhorší bylo poslouchat, jak Mike lže: Já bych i šel do války, jsem přece Američan. Ale to víte: manželka, děti, rodina…“

Naštěstí vietnamská válka skončila dříve, než si musela pořídit celou mateřskou školku. Jen s univerzitou byl konec a s manželstvím po čase taky. Nějaký čas vydržela u dětského zažívání, ale pak se v ní irská odhodlanost spolu s židovskou ctižádostí ztopořily, rozeslala své CV po celých Spojených státech a rozjela se, úplně sama s dvěma dětmi a pár drobnostmi ve starém kombíku, přes celý kontinent do Bostonu, aby se tu prokousala studiem při zaměstnání k vytouženým pí ejč dý. Stejně samozřejmě, jako se později jednoho dne objevila v Praze.

„I don’t wanna make you guilty,“ uklidňovala ho vždycky, když v něm vycítila klasické mužské mrazení, že možná od něj očekává víc než jeden dva večery v týdnu, sem tam oběd a sem tam nějaký ten koncert nebo malý výlet. „Nepřijela jsem proto, abych tě změnila. A nejsem už tak pošetilá, abych nevěděla, že by ses mohl změnit právě v tom, co mám na tobě tak ráda.“

Jenže věřte tomu, když to říká žena. A tak se občas obcházeli jako by mezi nimi byly miny, na které když šlápne jeden, zraní druhého…

Yvoně nemusel ani lhát. S ní na ničem domluvený nebyl, a navíc mu odpověděl jen záznamník. Stejně jí tam nechal pozdrav. Už jen proto, aby ji to potěšilo, až se vrátí od matky z venkova nebo z nějaké pošetilé ekologické konference.

Mockrát přemýšlel, proč mu zbyla jako stálice ze všech žen, jejichž postelemi prolezl, zrovna tahle dávná spolužačka z fakulty. Když byli v prváku, sotva si jí povšiml ve stínu vyhlášených třídních krasavic. Ona jeho ostatně taky; poměrně brzy začala chodit se spolužákem, který byl hystericky charismatický, uměl zraňovat uraženým přehlížením i žárlivými výstupy, prostě ovládal všechny ty spolehlivé fígle, na které holky v tomhle věku letí, popleteny vizí, že právě takhle má vypadat láska. Když jí udělal před promocí dítě, už pil a fetoval, ale pořád ještě v míře, kterou masochisticky založené dívky mohou považovat za romantickou. Pak na pár let zmizeli oba Danovi z dohledu – a když potkal Yvonu na abiturientském večírku znovu, už byla pár let rozvedená a spolužák po smrti. A jako by očistec byl opravdu od slova očistit se, najednou byly bývalé třídní krasavice v jejím stínu.

„Víš co to je, když ti zfetovanej psychopat rozbíjí dveře sekerou, ty vidíš, jak puklinama proniká z chodby víc a víc světla, a třeseš se s dítětem v náručí, jestli se k tobě dřív proseká, nebo se unaví a usne?“ vyprávěla mu nad ránem, když se spolu vyspali. „Pak si už podvědomě držíš chlapy od těla. A vypneš, jen když potkáš někoho, koho znáš léta.“

Nečekala od něj víc, než kolik jí byl schopný dát – a když to už trvalo rok, zjistili s překvapením, že ani víc nechtějí.

Zatímco s Margaretou byl emigrant, který objevuje stará místa novýma očima, s Yvonou se cítil jako rodák, co chodí po paměti. Dělali si radost – kdyby ho někdo donutil, aby to shrnul do jedné holé věty.

„Já si prostě nechávám jen ženský pohodářky,“ žertoval občas, když si kolegové a známí stěžovali na milenecké horory. „S těma ostatníma jenom spím.“

Což byl, jak stárnul, v tom dovětku čím dál víc bonmot než realita. Než vytočil třetí číslo, naskočily na obrazovce noční zprávy. Zesílil zvuk, právě když se objevily první záběry demonstrace. Barvité mraveniště, které Dan viděl až na útěku, tady ještě vesele nasávalo jointy, povalovalo se po trávníku a křepčilo v rytmu duc-duc hudby, kterou jim s povýšeným úsměvem servíroval z velkého džípu chlapec v černých brýlích, Čvachtiným komentářem označený jako Dýdžej Kráva.

Ta přezdívka docela sedí, vzpomněl si na Evinu poznámku.

„… poklidný happening, na který policie nebyla připravena, protože ho nikdo neohlásil, se ale znenadání změnil v živelný pochod nejfrekventovanější tepnou Prahy a nabral na agresivitě,“ pokračoval Čvachtin hlas. Mraveniště se už hemžilo emocemi, někdo nakopl se slovy „zasraný komerčáci“ i kameramana.

„Jeho terčem se stala nejen naše kamera, ale například i nově otevřená americká firma TOMMOROW, která dopadla podstatně hůř než my.“

Teď už záběry ztratily přehlednost, letěly dlažební kostky, sypalo se sklo, odněkud se vyhrnuli černooděnci.

„Já jsem tak rád, že dělám jen blázny, co se evakuujou na Jupiter a luštěj kruhy v obilí,“ přiloudal se ze střižny Svaťoch, přilákán zvukem zpráv. „Ale i když jsou to blázni, v jednom maj pravdu. Z konce století zcvokne celej svět. Nemyslíš?“

„Ne,“ řekl Dan a zavěsil třetí ze svých hovorů. Tohle číslo bylo obsazené. „Muslimové a buddhisti maj úplně jiný kalendáře – a je jich přitom víc než křesťanů. Tak proč by se měl svět podělat jen z nějakýho fiktivního čísla, který je náhodou kulatý?“

„Já ti závidím,“ řekl Svaťoch. „Ty to máš všechno v palici srovnaný jako – jako ty mý blázni.“

A aniž by jen výrazem tváře naznačil, jak to myslí, odploužil se zpět do střižny, odkud ráčkující hlas už poněkolikáté opakoval, že kruhy v obilí nejsou od toho, abychom je zkoumali – jak si myslí všichni –, nýbrž abychom je dokreslili a vyslali tak odpověď. Komu – na to by si Dan býval musel počkat až do příštího střihu.

Ve vrátnici se srazil se Smutným psem, vyvádějícím oba protagonisty z právě skončené Žíraviny. Až když stanuli tváří v tvář, uvědomil si Dan, že jedním z nich je hromotlucký muž jménem Čevod.

Stal-li se vrah Sovák symbolem raného kapitalismu přes pozlátkové holky, barevnou hudbu a život lepšího kolotočáře, Čevod to vzal přes politiku.

„Zatím to tu mají v ruce pořád ještě pevně staří bolševici,“ svěřoval se znechuceně Danovi, tehdy ještě časopiseckému reportérovi, koncem roku 1990. To byl čerstvý, průbojný poslanec ve svém domovském severočeském městě. „Ale my to prorazíme, když nám novináři jako vy pomůžou. Nemůžeme přece dopustit, aby se vrátila vláda zkorumpovaných blbců.“

Portrét mladého, zásadového politika, který se snaží probourat staré, shnilé časy v regionu, se Danovi tenkrát povedl. Hodně přispěl k tomu, že se tenhle hlomozný chlapík vyšplhal postupně až na post ministra vnitra.

Když Dan dělal – tentokrát už pro televizi – jeho druhý portrét, měl už Čevod nálepku politika, který vymete kdejakou aféru, kamarádí s největšími tuneláři, a kam šlápne, tam to smrdí korupcí.

„Já jsem vám tenkrát tolik věřil,“ chtěl mu říct Dan, když ho pronásledoval s kamerou chodbami parlamentu. Ale Čevod už nechtěl mluvit s nikým, tím méně s Danem, a z politiky zmizel stejně tiše, jako tenkrát v bludišti parlamentních chodeb. Říkalo se o něm, že už je za vodou, že má rád dravé piraně a dravé lidi a že se jeho sídlo v bývalém komunistickém rekreačním areálu u Orlické přehrady hemží obojím.

Nejspíš to byla pravda aspoň z poloviny; když Dan druhý portrét politika, který chtěl rozbít staré shnilé vztahy, aby zavedl nové, odvysílal, kdosi mu v noci před televizí zalepil všechny zámky u auta vteřinovým lepidlem.

Ani se tudíž teď nepodivil, že se hřmotný muž kolem něj protáhl bez jediného slova, jako by byl vzduch. Zato druhý host pořadu, kterého Smutný pes právě vypouštěl turniketem, k němu zničehonic srdečně napřáhl ruku.

„Bílý,“ stiskl mu prsty pařátem, stejně kostnatým jako celá jeho postava i obličej. Kdyby se dala míra askeze měřit mírou vysušenosti, byl by Bílý větší asketa než většina svatých mužů z povodí Gangy. „My se sice osobně neznáme, ale už se brzy uvidíme. V diskrétnějším prostředí a ve slušnější společnosti,“ výmluvně pokýval k Čevodovým zádům.

Co tohle mělo znamenat? mudroval Dan, když odemykal auto. Proč zrovna mě státní zástupce Bílý, soudní ranař a postrach gaunerů, zničehonic takhle srdečně zdraví? A zrovna před Čevodem?

Smazal ze zabláceného zadního skla nápis BACHA NA NOHY, který tam kdosi načmáral prstem, zpod stěrače vytrhl nějaký reklamní leták a vyjel směrem k výpadovce, táhnoucí se podél řeky na jihozápad. Tam, kde byl třetí z telefonů, na něž před chvílí volal. Ten obsazený. Jeho druhý domov.

Až na mostě přes řeku, když chtěl vyhodit zmuchlaný leták, zjistil, že je to vzkaz: Sice jsem čekal marně, ale já si vás najdu. Meixner.

Ahoj Dane,

tak jsem byl zase jednou v Praze, abych si připomněl staré místo, starý čas a staré kámoše. Byla tam mela jakási, jak o Palachově týdnu v devětaosmdesátém, jen mi připadalo, že se to všechno jaksi obrátilo naruby, když policajti musí hájit kapitalismus proti mladým, co by to nejraděj vrátili zpátky do toho, v čem jsme žili my.

Že nechodí Roman, na to už jsem si za ty poslední roky zvykl. Ani nevím, jestli bych ho chtěl ještě vidět po tom všem, co se mezi námi přihodilo, a už vůbec nevím, co bych mu řekl, kdybych ho náhodou potkal.

Spíš jsem čekal, že uvidím Tebe. Loni nám to sice moc nevyšlo, jen jsme si tak v letu podali ruce, ale i tak to pro mě znamenalo dost. Měl jsem pocit, že alespoň některé věci, co se navázaly kdysi, přetrvávají tu splašenou dobu a přesto žes mi připadal strašně roztěkaný a rozlítaný, zůstals alespoň v kontaktu. A dokud je kontakt, trvá i naděje, že se třeba přece jen najde chvilka, abychom si promluvili tak jako kdysi, to znamená o podstatných věcech.

Chápu, jsi teď na vrcholu, zvlášť po tom poprasku s Cigány, perou se o Tebe média, nejspíš i baby a já Ti to ze srdce přeju. Já osobně bych do věcí šťourat neuměl tak jako Ty, víš, že jsem vždycky byl radši někde v koutku a hledal nějakou bublinu, kde si člověk může žít po svém, ať se děje, co se děje.

Hlavně být v souladu se svou identitou, jak jsi říkal, když jsi tenkrát opouštěl Wat Thorong, kde se nás buddhisti naopak učili identitu rozpouštět.

Neopouštím tu svou bublinu ani teď, přestože s tatou je to pořád horší a horší. Od té doby, co nám vrátili polnosti, sice vykřikuje, jak se teď všecičko změní, když se napravila dějinná křivda, ale pije víc než dřív. Někdy se vrátím domů a nevím, je-li po smrti, nebo jen leží v opici. Ty víš, kdy začal pít, oba víme beztak, jaký to byl sedlák, i když ani jeden z nás to ještě nezažil. Ale stokrát si to možu omlouvat, že to zavinili komančové, to už žádná restituce nespraví.

Myslel jsem, že mi s tím pomože Drahoš, ale bylo to asi naivní. Tata vždycky říkal: „Když nám komunisti sebrali zem, odkázal jsem vám aspoň vaše jména. Ty nebudeš mít nikdy nic, ale budeš vždycky Bohu-milý, to jsi zdědil po matce. A Drahoš? Ten se zase neztratí.“

Teď vidím, že měl pravdu. Jestli se někdo narodil s talentem, jak co uhádat, vyhandrkovat a vykšeftařit, tak je to Drahoš. Na jednu stranu jsem byl rád, protože ani táta ani já moc lozit po úřadech neumíme a bez Drahoša bysme ty restituce asi nikdy zpátky nedostali. Na druhé straně – tatu nevidí, jak je rok dlouhý, v Brně má sice kancl jak senátor, ale jediné, co pro tatu udělal, že mu dal mobilní telefon. Aby si prý mohl zavolat sanitu, kdyby něco.

Chápeš to? Našemu tatovi mobilní telefon? Už stejně nefunguje, jak do něj tata naposled, když se ožral, nablil.

„Tak jdeš na scénu nebo ne?“

Bohumil Holý odložil tužku, strčil popsané papíry do batohu, popadl své nádobíčko a vešel za vrchním do baru. Než mu reflektory šlehly do očí, přehlédl publikum. Jako obvykle: trosky dánského zájezdu, v rohu enkláva balkánských mafiánů obložená zlatem a šlapkami, nějaký ten taxikář a bývalý vekslák, dva tři německy hovořící byznysmeni na skleničce po večeři a pár mladých holohlavců, co si kroutí vlastní končetiny v posilovně a cizí někde na ulici.

Elektrická kytara proklouzla ztěžklým vzduchem jako paprsek a Bohumil vyfoukl z dětského bublifuku první duhovou kouli.

Bylo to, jako by zároveň sám vplynul do zakulaceného, pružného prostoru; přestal vnímat, kde je a kdo se na něj dívá. Plul jako embryo v pocitu, kde lehce cinkaly buddhistické zvonečky, zavěšené v ranním vánku, sledoval proudění vzduchu a vody něžné jak květy, a jen dech rytmizoval zrod nových a nových oblin, které chytal, spojoval navzájem, roztáčel a plnil přesně odměřenými doušky cigaretového dýmu, až se matně leskly jako shluky krystalů.

Bylo to tak vždycky, a téměř vždycky ho zaskočilo, že už je konec. Vyměnil malé bublifuky za jeden velký, pečlivě odtěžkal správnou dávku kluzké hmoty, vykouzlil z ní obrovskou pérující kouli, navlékl ji na sebe a zůstal sedět uvnitř, hýčkán závěrečným potleskem, který k němu procházel zvenčí jakoby filtrem.

Tentokrát pár lidí kdesi v přítmí za reflektory tleskalo víc než obvykle, ale zároveň se ozval nespokojený pískot. Vyšel koulí ven, otřel si z tváře mýdlový film, letmo se uklonil a uvolnil místo striptérce, která mezitím vtančila do reflektorů místo něj, vítána daleko halasnějším aplausem.

Ani si nevšiml, že se Eduard tváří jinak než obvykle. Až když před něj vysázel o pár bankovek víc, zvedl k němu překvapeně oči.

„To mám jako za co?“

„To máš na rozloučenou. Příště už nechoď.“

„Počkej. Jak to myslíš?“

„Už minule jsem ti říkal, že hosti chcu něco jiného…“

„To myslíš toto?“ kývl ke striptérce, která si svlékala podprsenku, jak kdyby vyhlašovala mobilizaci.

„Toto – aj jiné,“ uhnul Eduard pohledem.

„Jaké – jiné? Ty přece víš, že tohle je má jediná obživa…“

„Nevydírej, sakra!“ zvýšil Eduard hlas. „Dobře, jak chceš. Stěžovali si mi, že tu nechcú Cigoša.“

Vypadal dožraně, ale Bohumil věděl, že na něj ne. Znali se dost dlouho na to, aby si věřili, oba zažili slávu undergroundové Malé scény za komunistů, i její paradoxní zánik, když se zdálo, že konečně budou moci hrát svou avantgardu svobodně a naplno.

„Kdo si stěžoval?“ řekl Bohumil tiše.

„Ti holohlavci. Šéfovi.“

Striptérka lehce klopýtla, jak si přetahovala kalhotky přes dlouhé podpatky. Ty zkušené si je rozepínaly na boku.

„A že je ona Cigoška, to jim nevadí?“ řekl Bohumil.

„Nevypadá tak,“ pokrčil Eduard rameny. „Je na blond.“

„A já přitom nejsem, jen tak vypadám,“ pokýval Bohumil hlavou.

„Mně je to líto, Bohušu. Třeba bys to moh zkusit v Kontíku.“

„Obarvit se na blond…“

„Sakra, Bohušu, já tě přece nevyhazuju. Byl jsem to já, kdo tě tu nechal, když nám z divadla udělali autosalón!“

„Z milosti…“

„Hovno z milosti! Protože umíš něco, co nikdo neumí!“

„Ale důležitější je, jak vypadám…“

„Co po mně, proboha, chceš!?“ naštval se Eduard, tentokrát doopravdy. „To se mám taky nechat vyhodit? Nebo co?“

„Nic,“ řekl Bohumil klidně a popadl batoh se svými věcmi. „Jen jim možná příště bude vadit, že ty máš fusy.“

Nedošel ani na konec chodby, když ho vzal někdo za rameno.

V první chvíli vůbec netušil, kdo je ten muž v elegantním obleku, s dlouhými vlasy staženými dozadu, do ohonu.

„Bohouši! Tys mě nepoznal? Mávali jsme na tebe!“

„Romane! Kde se bereš tady, v Brně?“ Barví si vlasy, napadlo ho. Forma předstírá, že se nezměnil, obsah demaskuje…

„Náhodou, ty vole. Mám tady jednání. Mysleli jsme, že si půjdeš sednout k nám, dozadu.“ Maličko zvedl obě ruce, jako by chtěl Bohumila obejmout nebo alespoň mu je položit na ramena, ale poslední věta mu dala možnost uniknout z rozpaků a kývl jimi ke dveřím do baru. Čím to, proboha, voní? To bude drahá kolínská…

„Já nemožu.“

„Jaký – nemožu? Vidíme se po takový době – a ty mi řekneš: Nemožu!?“

Aspoň že se směje pořád stejně.

Nechal se vláčet zpět do baru, kde už mezitím veslo přebral diskžokej, až k zadnímu boxu. Stejně jako předtím nepoznal Romana, nepoznal v první chvíli ani mohutného muže, který se sotva nadzdvihl, aby si s ním podal ruku.

„Pana poslance Čevoda asi znáš…“

„Já jsem Rebeka,“ špitla blondýnka s tak dokonalým make-upem, že připomínala loutku, a přeložila si dlouhé nohy ze strany na stranu, jako když v módním magazínu otočíte stránku. Pohyb, jímž uvolnila místo pro Romana, vypovídal jasně o tom, ke komu patří.

„To je neuvěřitelný,“ zakroutil Roman hlavou, až mu ohůnek vlétl do širokého úsměvu. „Zatímco my všichni stárnem, on je pořád stejnej! Stejnej jako když jsme lezli po Himálaji, stejnej jako když jsme tenkrát jedenadvacátýho srpna u Muzea podpalovali ruský tanky!“

„Já si spíš pamatuju, jak jsme utíkali, abychom to neschytali. Jako ta holka,“ řekl Bohumil.

„Jaká holka? O tý jsi mi nevyprávěl,“ zaklinkala Rebeka na Romana reklamními řasami a lehce prosakujícím varovným zvonečkem.

„A zajímá to snad dneska ještě někoho?“ zafuněl unaveně Čevod a mávl na Eduarda prázdnou láhví sektu. „Kde jsou dneska Rusové – a kde jsme my.“ Pak otočil k Bohumilovi oči počínajícího alkoholika. To pokročilejší stádium znal Bohumil od otce. „Ale vy jste se nám líbil. Proč se tady pinožíte za pár pětek, když vás tady váš kamarád moh zaplatit daleko líp při naší poslední volební kampani?“

„Tos vymyslel fakticky věc!“ rozesmál se Roman. „Nic nesvědčí bublinám víc než mítink na větrným náměstí!“

„Já nemyslím lajf,“ zatěžkal ho Čevod vodnatým pohledem. „Myslel jsem na ty bubliny. Jak by mohlo bejt originální, kdyby v předvolebních šotech…“

Začali rozebírat využití bublin v politickém boji a Bohumil měl alespoň čas pozorovat Romana.

Jak je to dlouho, co ho viděl naposled? Pět let? Tenkrát v šéfredaktorně, kde za jedním oknem svítily do soumraku Hradčany, za druhým Karlův most, a kde Romanova ruka na stole, věčně zavaleném rukopisy a fotografiemi, malovala něco, co vypadalo stejně neskutečně jako ty kulisy za okny?

„Je čas, abysme se přehoupli přes vlastní limity,“ říkal tehdy a světlo stolní lampy kreslilo po jeho tváři barokní konstrukci ostrých stínů. „Už nebudeme jen časopis, pánové. K týdeníku přidáme deník a nakladatelství, ať máme psanou produkci v plným spektru. V tom spoléhám na tebe,“ obrátil se k Danovi. „A na druhý straně vizuální média,“ otočil tvář k Bohumilovi. „Produkce filmů – ale dobrejch, nic komerčního, a divadýlko. Jako vaše bejvalá Malá scéna. Máme na to přece tady ideální dvůr,“ mávl rukou k třetímu oknu, vedoucímu do dvora sešlého pavlačového domu. „Jen to chce pár miliónů na zastřešení a dalších pár na zázemí.“

Znělo to neuvěřitelně, ale už mu věřili. Nevypadal snad stejně neuvěřitelně ještě dva roky předtím sen o tom, že konečně budou mít vlastní časopis? A nejen, že tu byl, nejen, že prosperoval, ale rozrostl se mezitím v něco, co šokovalo týden co týden celou novinářskou obec, co zaplavovalo statisíce domácností a co už nebylo jen médium, nýbrž fenomén.

Nečíst REX znamenalo cosi jako nežít. Přinejmenším s dobou, která připomínala čerstvě objevené Eldorádo hemžící se šílenými prospektory. Jak říkal Roman na oslavě druhého výročí REXu – tenkrát pořád ještě v džínsách, mikrofon půjčený od rockerů, kteří se zdarma střídali na pódiu, protože si to považovali za čest:

„Potkalo nás štěstí, jaký nezažije hned tak každá generace. Poprvé kočírujou společnost lidi nezkurvený prachama – protože je nestihly zhejčkat –, nezkurvený mocí – protože ji zažili na vlastní kůži –, nezkurvený vírou – protože je k ní komunisti dovedli, aniž by je zblbla –, nenakažený levičáctvím – a přitom sociálně cítící –, nenakažený pravičáctvím – a přitom s volnou soutěží v krvi. Lidi jako my!“

Věřili mu na začátku, věřili mu na té oslavě – a věřili mu i tehdy v napůl setmělé šéfredaktorně, kdy se zvedl, rozpřáhl ruce mezi Hradčanami a Karlovým mostem a řekl: „Prostě je na čase vypustit odnože.“

„… tak co? Jdeš do toho?“ řekl Roman a Bohumil si uvědomil, že už zase mluví k němu.

„Do čeho?“

„To je celej von!“ rozesmál se Roman a zahoupal očima od Čevoda k Rebece a zpět. „Fakticky furt stejnej. Taky jako jedinej tenkrát ve Wat Thorongu vydržel celej měsíc, když se z nás ty hoši v oranžovejch řízách snažili udělat buddhisty.“

„Myslela jsem, žes tam byl sám, Romy,“ špitla Rebeka a zase zaklinkala lehce varovně řasami.

„Ale vůbec ne, holčičko,“ nenechal se Roman zaskočit ani na vteřinu. „Byl to Bohouš, kdo tenkrát přišel na ten nápad. Nemám pravdu, Bohušu?“

„Dan,“ řekl Bohumil.

„Kdo?“ zavětřil Čevod.

„Dan Glas. Vy se nekoukáte na televizi?“ otočil k němu Bohumil své dětsky udivené oči.

„Tys byl v buddhistickým klášteře s Danem Glasem?“

Čevodův rozpitý pohled se poprvé zformoval do nějakého výrazu. Naštěstí propichoval Romana.

„A co má bejt?“ I Romanovy oči se změnily.

Takhle naposled zakrýval útočností strach, když tenkrát stál na chodbě a oni dva s Danem se ho ptali, kdo jsou ti cizí chlápci, co se v redakci najednou chovají jako doma. „No, co tu asi dělaj?“ bojovně cukal rameny. „Hloubkovej audit. Koupili to. Sakumprásk.“

„Nevěděl jsem, že jste zrovna s Danem Glasem takový dobrý kámoši,“ pokrčil Čevod rameny. Ale Danovo jméno vyslovil, jako by se bál, že se o něj umaže, a jeho oči zůstaly stejné.

„Proboha, Petře, jaký dobrý kámoši!?“ přerušil ho rychle Roman. „Známe se skoro třicet let, prožili jsme spoustu věcí, dělal v mým časopise. Ale to už je dávno pryč! Tak proč si máme kazit tenhle vzácnej večer? Víš, jak dlouho jsme se neviděli?“ otočil se na Bohumila, v tváři už znovu úsměv. Jen o trochu pracnější než předtím.

„Mohls přijít,“ řekl Bohumil a zvedl se. Neměl jsem sem chodit, pomyslel si. Některé věci nejdou opravit. Jde od nich jen odejít. Všechno ostatní je marná dřina. Zhoubná pro všechny.

„Počkej. Kam přijít?“ zvedl se Roman za ním.

„Přece víš, co bylo za datum. Nebo i tohle jsi už zapomněl?“

Prodírali se kolem baru, pro hlasitou hudbu se skoro neslyšeli.

„Vy pořád ještě chodíte?“ naklonil se k Bohumilovi Roman a na okamžik ho zastavil rukou na rameni. Potila se. I přes košili to Bohumil cítil.

„Já jo,“ řekl a přitáhl si batoh k tělu, jak se kolem dral ven Čevod s mobilem u ucha. Přitom se vrchní chlopeň odklopila a odkryla vyšisovanou vlajku, všitou uvnitř.

„Ty ji ještě máš?“ řekl Roman, a jak zdvihl pohled od vlajky, poprvé měl Bohumil ten večer pocit, že na okamžik vidí toho starého dobrého Romana. „Ty se asi fakticky nikdy nezměníš,“ řekl skoro dojatě. „I kdyby se změnil celej svět, co?“

„Něco se nemění,“ uhnul Bohumil očima, rád, že se může zabývat batohem.

„A co Dan? Ten se přece taky změnil…“

„Ale ne v tom podstatným.“

Na okamžik si hleděli do očí, nehnutě, bez ohledu na to, že se v Romanově kapse neodbytně rozcvrlikal mobil.

„Já nejsem svině, Bohuši,“ řekl Roman. „I když si to s Danem asi dodnes myslíte. Věříš mi?“

Sáhl do kapsy, přiložil mobil k uchu a otočil se zpátky do baru.

V chodbě se Bohumil srazil s Čevodem. Těžkotonážník se vracel od východu a vedl za sebou jiného muže, staršího elegána s šedivou bradkou.

„Jsem rád, mister Matson, že jste si našel aspoň chvilku cestou z Vídně,“ drmolil přes rameno.

Na okamžik došlo k tomu, co se stává jen v komediích: chodbička byla najednou příliš úzká pro příliš mnoho lidí, pohybujících se opačnými směry. Zpoza muže s bradkou se razantně protáhl kupředu holohlavec podobný těm z baru, a jak ve snaze prorazit cestu odstrčil Bohumila, cosi puklo. Bohumil rychle hrábl do báglu, aby vytáhl prasklý bublifuk – a najednou byl stísněný prostor plný duhových bublin.

„To je nádhera,“ řekl muž s bradkou okouzleně a sledoval, jak průvan shlukuje koule do proměnlivých houfů.

Zato hřmotný Čevod jako by naráz splaskl. Zalapal po dechu, dávivě se rozkuckal; na chvíli měl Bohumil strach, že padne k zemi a udusí se.

„Alergie,“ řekl Matson stejně okouzleným tónem, jen možná navíc ještě pobaveným. „Zavolejte mi,“ vtiskl Bohumilovi do dlaně vizitku. Byla studená. Stejně jako jeho ruka. „Mám rád lidi, co mi pošle osud, aby mi ukázal slabiny jiných.“

„Ale on trpí,“ řekl Bohumil a otočil se k Čevodovi, kterého se holohlavý bodyguard snažil poněkud bezradně rozdýchat.

„On trpí!“ rozhýkal se muž s bradkou naplno podivným smíchem, který k jeho decentnímu vzhledu vůbec neseděl. „On trpí! This is great!“ nepřestával opakovat jako čerpadlo, které běží naprázdno, dokud nezmizel ve dveřích, melírovaných barevným světlem z baru.

„Už je vám líp?“ řekl Bohumil a napřáhl ruku, aby ji přiložil zadýchanému Čevodovi na prsa.

„Nebudete vo tom nikde vykládat, že ne?“ odstrčil ji Čevod hrubě, otřel si kapesníkem zmoženě obličej a vtiskl Bohumilovi do stále ještě natažené ruky bankovku. Zpražil pohledem bodyguarda, natáhl si přes zdecimovanou tvář masku suveréna a vešel do baru za Matsonem.

„To su kamoši?“ dohonil Bohumila uřícený Eduard až u venkovních dveří.

„Tak něco.“

„Tak zapomeň, co jsem ti před chvílí řekl, jo?“ hrábl Eduard do kapsy a vytáhl taky peníze. „To je závdavek. Na příště. Přijdeš přeci, ne?“

DOVER 1

„Na co se vás ptali?“

Pan Fazekaš je nervóznější než obvykle, když si balí cigaretu, nepovede se mu to jednou rukou o stehno, jak to brilantně dělává, ale musí si pomoci i druhou. I tak se mu obě pracky, začernalé od zažraného uhelného prachu, klepou.

„Jako vždycky,“ řeknu otráveně a vyhrnu si límec proti ostrému vichru, který bičuje vlny od francouzských břehů a chlístá jimi přes oblázky pláže až k masivním zdem doverského nábřeží. „Jestli jsem si vědom toho, co jsem vyvolal, a jestli je po tom všem etické, abych žádal o totéž, co vy, Romové.“

„To su ale dyliny,“ uleví si pan Fazekaš krásně po cikánsku a pustí po větru první oblak delikátního dýmu značky Taras Bulba. Načal už zřejmě poslední balíček z těch, co si přivezl z Karviné. Pro mě je zase on poslední z těch, co se tu se mnou srdečně zdravili, když jsem přicestoval: Jé, to jste vy, pane Glas? Podpíště se nám, pane Glas! Budem taky v telke, pane Glas?

Teď už se mi vyhýbají zdaleka. I když se třeba jen náhodně potkáme ve městě nebo tady na nábřeží, cestou ze sociálky nebo z imigračního.

„A co jste jim řekl vy?“ je zvědavý pan Fazekaš.

„Taky pořád to samý,“ mávnu rukou. „Že jsem nic nevyvolal, že jsem jen mapoval něco, co už stejně probíhalo, že za to nemůžu, že se všichni nahrnuli sem, když Kanada zavedla víza. A taky že se sami dostali do své vlastní pasti. Vlastně to jsem jim neřekl. Nechci si je rovnou naštvat, nechci, aby mi dali najevo: – Tak proč jste nezůstal doma, když k nám máte takové výhrady?“

„Ten svět je stejně naruby,“ zakroutí hlavou pan Fazekaš.„Víte, co řekli mně? Že mě pošlou i s ženou a s děckama dom.“

Do očí mu vstoupí slzy, i ty vypadají začernale, jako ty ruce. Ale je to jen klam, jak pobraly odlesk černoty z očních koutků. Pan Fazekaš má totiž černotu po pětadvaceti letech fárání v dole Darkov zažranou už všude. I když poslední rok je už nezaměstnaný.

„Proč vás?“ nechápu. „Vy jste přece – Cikán.“ Přece jen se před posledním slovem drobátko zarazím. I když ani pan Fazekaš Romům jinak neřekne. Kdyby mu tady rozuměli, nejspíš by ho měli za rasistu. Tady už přestali užívat i slovo gypsie, přestože v angličtině vůbec nemůže žádný pejorativní nádech mít. Takže Cikán pan Fazekaš je pro britské úředníky trochu nesmyslně Romani people.

„Su Cigán,“ přisvědčí pan Fazekaš. „Ale podle nich cigán-rasista.“

„Vy jste urážel gádžy?“ vyděsím se. Stejně snadno, jako se pan Fazekaš dojme, se taky rozčílí. Patří to – jak by kulantně řekli tady – jaksi k jeho etnickému naturelu.

„Ale kdeže! To jen přijeli Bóndyovi a Horváthovi a vysvětlili jim tu, jak to tam u nás je,“ zní z jeho hlasu hořká ironie.

„Počkejte, s těma jste měl přece doma největší problémy, ne? Vlastně kvůli nim jste emigroval…“

Pan Fazekaš má kromě pěti dětí i rodinný domek. Postavil si ho po létech dřiny v dolech vlastníma rukama. Bohužel uprostřed svých spoluobčanů, z nichž někteří jsou i jeho příbuznými. A od té doby se táhnou problémy. Když někdo vedle dříče žije z podpory a přitom si kupuje adidasky za čtyři tisíce, pouští naplno hi-fi věž za dvacet a celý den kouká na televizi s obrazovkou velkou jak fotbalové hřiště, asi moc poctivě nežije. A navíc závidí. Takže pan Fazekaš měl věčně vymlácená okna, propíchané gumy u škodovky a nakonec mu i znásilnili třináctiletou dceru. Bratranci. Dcera to odnesla potratem, bratranci novými zubními protézami, jak je pan Fazekaš zmydlil násadou od krumpáče. Do Anglie odjel s úlevou, že konečně ten řetěz problémů skončí.

„To je právě ten paradox,“ použije havíř Fazekaš jedno z cizích slov, která si tu osvojil. „Řekli mi, že kdybych měl problémy se skinama, měl bych nárok. Ale když mlátím vlastní, jsem vlastně rasista. Chápete tu jejich logiku?“ znovu zamáčkne slzu, která mu leze z koutku. „A to jsem myslel, že moje děcka konečně vyrostou v něčem jiným než v tej mizérii tam u nás.“ Kousek od přístavu, kam zrovna vplouvá sněhobílý trajekt z Francie, velký a vznešený jak anglická královna, mi podá ruku, aby se připojil k rodině, která zatím na něj čeká na pláži. Nejmladší Adam a Fero metají oblázky po raccích, Aranka a Jolana pošilhávají po nějakých Indech, kteří se usadili na zábradlí, a nejstarší Dezider to s matkou všechno jistí.

„Nemůžu pro vás něco udělat?“ řeknu a není to jen formální otázka.

„Jenom to ne!“ vyděsí se pan Fazekaš. „Víte, proč se s vámi naši přestali bavit? Protože tvrděj, že jste jim to tou svou žádostí všechno zkazil. A kdo s vámi bude ve styku, pošlou ho šupem domů. Jako mě.“

„Vy tomu věříte?“ zeptám se znepokojeně.

„Já?“ usměje se smutně pan Fazekaš. „To bych se s vámi nebavil, ne?“ Poměří nostalgickým pohledem rodinu, které obětoval všechno, a zahučí, spíš pro sebe: „Snad to doma taková hrůza nebude, když Bóndyovci i Horváthovci jsou teď tady. Jen aby je nakonec taky nevrátili. Jako mě.“

Když pak kráčím dál k přístavu, vyjde mi v ústrety pan Kecek, další pozoruhodná postavička téhle malé krajanské kolonie, která se tu v posledních měsících a týdnech vytvořila.

„Už umím sto dvacet sedm slov!“ mává na mě nadšeně slovníkem. Jeho modré oči září, prořídlé blonďaté vlasy bere vítr. Není divu, že britské úřady odmítají uvěřit, že je pan Kecek Cikán. I když pan Kecek se je o tom snaží přesvědčit už pěkných pár týdnů.

„A podle čeho vybíráte, co se naučit dřív a co pozdějš?“ ptám se.

„No přece podle žrádla a chlastu!“ směje se pan Kecek. „Co je na světě nejdůležitější? Víte, že ty barbaři vůbec nemaj výraz pro utopence?“ nevěřícně zakroutí hlavou. „Obyčejný buřty s cibulí…“

Jdeme dál po nábřeží, kolem penziónů, kde bydlí slovenští Romové a kterým se tu říká Pod Skalou, až nahoru, do zelené spleti uliček a klidnějších penziónků, kde bydlí zdarma Fazekašovi i pan Kecek, a celou cestu ten bodrý muž mele. Ale já stejně nevím co. Pořád mi leží v hlavě pan Fazekaš a ta jeho prostá věta: „Svět je naruby.“

Kdybych si to včas uvědomil, nemusel bych možná teď psát tuhle knihu. Nemusel bych být tady, nemusel bych se denně vyhýbat těm pár dlaždicím na nábřeží, které jsou ještě pořád začernalé. Jako ruce pana Fazekaše, jako mé svědomí.

Ale možná by se stejně nezměnilo nic. Možná si to jen všechno moc beru.

3

„Tebe to fakticky nezajímá?“

„Co zase?“ Dan vypnul video, na kterém se právě Rameš vyznával ze své nevíry v boha, a zvedl unaveně oči ke své ženě Dáše. Jestli mi sem vleze ještě pětkrát, nikdy ten skript nedokončím.

„No že se ten kluk fláká a ani ho nenapadne, že by si třeba moh shánět ňáký pořádný místo.“

„To už jsme přece probrali.“

„Tak ty si myslíš, že když jseš celej tejden někde v hajzlu, stačí to pak vyřídit za pár minut při obědě jednou provždy, jo?“

Dan se nadechl, tak, jak se nadechoval za těch pětadvacet let, co byli spolu, nejmíň tisíckrát – a pak zase splaskl. Trpělivost, přesvědčoval sám sebe. Hlavně proto jsem přece odešel z domova. Aby se to mezi námi vyčistilo. Abychom se k sobě mohli chovat aspoň tak slušně jako cizí.

Ale nahlas to neřekl. Bonmoty tohoto typu ocenili kamarádi. Ženské málokdy a Dáša vůbec nikdy. Dáša ocenila jediné: když fungoval jako zesilovač jejích myšlenek. A taky výhrad. Bohužel jich bylo tolik a byly tak nepřetržité, že se coby zesilovač přehřál už po prvních deseti letech. Dalších deset v něm úspěšně vyměňovala pojistky. Pak došly i ty.

„Co se od toho oběda změnilo?“ řekl místo toho. Klidně.

„Právě že nic!“ Vždycky, když si takhle založila ruce a nos jí dramaticky zešpičatěl, hrozil buď záchvat výčitek, nebo nekontrolovaného pláče. Neměla v sobě stupnici neštěstí. Největší neštěstí bylo to, které bylo teď.

„Mámu zase štve, že jsem si od ní chtěl vypučit,“ vstoupil do toho naštěstí včas Patrik a dal tragédii alespoň nějaký konkrétní rozměr.

„Ty dobře víš, že o tomhle nemluvím!“ nasměrovala erupci vzteku proti němu.

„Tak o čem?“ Jestli něco uměl zase Patrik, pak dělat blbce. Ze sebe i z jiných.

„Nedělej ze sebe blbýho!“ prokoukla to Dáša. „Jinej táta by tě už dávno dokopal k tomu, abys nechal pitomejch vysavačů a začal se živit tak jako my všichni. Jenže když tě holt papínek vod malička rozmazluje…“

Dan se nadechl podruhé. Na jedné straně musel ocenit její zvláštní talent rozstřílet v jedné větě všechny kolem. Na druhé straně v něm už zase rostl ten zvláštní chuchvalec zuřivosti, jaký znají zvířata v kleci. Od té doby, co si zhruba před rokem naházel během jedné minuty do tašky pár věcí a vypadl definitivně z domova do toho malého pokojíku s propršelou skvrnou na stropě, už ale uměl tyhle chuchvalce úspěšně rozpouštět.

Kdy jsem se s ní naposled vyspal, napadlo ho. Bohužel si nevzpomněl.

Když spolu kdysi začínali, bušili do toho denně, večer i ráno. To ještě věřil, že už nikdy žádnou jinou ženskou nebude potřebovat. Po pár letech byl nešťastný, trpěl tím, co si sám pro sebe nazval syndrom manželské postele, a poléval ho zvláštní strach, sotva začala Dáša odestýlat. „To přece není možný, abys byl impotentní. Dyť ti ještě není ani třicet,“ říkala chápavě. „Měl bys s tím něco dělat. Ňák se třeba léčit…“

Měla pravdu. První nevěra to vyléčila, ty další to už zharmonizovaly. Jak sex s Dášou, tak morální kocovinu, že to není jen s ní. Pochopil, že možná nelze být zároveň těhotný a zároveň ne, ale že jde docela dobře být zároveň ženatý a zároveň svobodný. Sex s Dášou se stal čímsi, co uvolňuje rodinný papiňák, když rostoucí pnutí hrozí výbuchem, sex s ostatními permanentním svátkem, výlety do exotických krajů v době, kdy se nesmělo málem ani na Balaton.

Posledních pár let – co si takzvaně vyčistili vztahy – to už fungovalo jen občas a ještě pouze mezi spánkem a probuzením, kdy tělo sice něco dělá, ale mozek neví s kým. Rodinný papiňák to kupodivu dál upouštělo spolehlivě.

„Co chceš?“ řekl, pořád ještě klidně. Byl si vědom rizika, že právě tohle ji někdy rozčílí k nepříčetnosti. „Mám se sebrat a přijít, až se zase uklidníš?“ shrábl výmluvně papíry, na něž si přepisoval tajmkódy z videa.

„Dělej si co chceš!“ štěkla a hlas se jí začal lámat. „Stejně jsi celej tejden v Praze, žiješ si po svým. Tak proč tam rovnou nezůstaneš?“

„Protože sis tuhle variantu sama vybrala,“ řekl. Ale poslouchaly ho už jen zabouchnuté dveře.

„Ty bys mi nepučil?“ řekl Patrik tím vlezlým, vyčuraným tónem, který nelezl Danovi na nervy o nic méně než Dášiny výbuchy. „Mám předváděčku. Potřebuju jen na benzín.“

„Kolikrát ještě?“ povzdechl si Dan a sáhl do kapsy. Předváděčka znamenala tahání vysavače, dokonalého jako kosmická loď – a taky tak drahého – po nejrůznějších domácnostech, kde se hoši jako Patrik snažili s úsměvem budoucích Rockefellerů vyděsit hospodyňky obludnými zvětšeninami roztočů a přesvědčit je, aby hrábly do kapes rodinných sponzorů, sugestivními otázkami typu: „Chcete dál s tímhle spát v posteli?“

„Tohle je naposled,“ pookřál Patrik a rychle shrábl bankovku. „Dneska jdu k vopravdickejm pracháčům, který by klidně koupili i eroplán. Večer mám provizi a vrátím ti to.“

„Já se ptám: kolikrát eště se budeme hádat o tvý budoucnosti?“

„Máma je ze starý školy. Myslí si, že když celej život dřela za pár šlupek, že to takhle chodí i dneska.“

„Já taky dřu celej život za pár šlupek…“

„Ale ty aspoň víš, že svět je teď o podnikání.“

Patrik se celý ošíval, bylo na něm vidět, že tenhle hovor bere jen jako nutnou daň z pětistovky, kterou si právě strčil do kapsy. I o mně si myslí, že jsem starej blbec, kterej nechápe ten novej, skvělej svět, pomyslel si Dan.

„Svět je pořád o tom samým,“ nehodlal mu to usnadnit. „Je důležitý, abys…“

„Já vím,“ řekl Patrik netrpělivě a začal odříkávat jak ironicky memorující žáček: „Abych dělal něco, co je legální, co mě uživí a co mě baví. Ale to snad dělám, ne?“ A když Dan jen znechuceně mávl rukou a pustil znovu video, dodal, šťastný, že už může vypadnout: „Henry Ford to měl ze začátku taky těžký. Taky mu nikdo nevěřil.“

„Nechceš si vzít radši za příklad Billa Gatese?“ řekl Dan. „Že bys od třiceti živil pro změnu zase ty nás.“

Ale odpovědělo mu už jen ticho, jak i Patrik vypadl, a taky Ramešův hlas z videa.

„Víte, kolik kluků se dneska jen třese, aby si žili jako my?“ říkal zrovna.

Kdyby měl Dan moc a peníze, postavil by skleněný televizní výtah tady, na kopci, kterým stoupal na procházku se psem.

Děďany, semknuté kolem řeky a překlenuté sponou mostu, teprve odtud vystupovaly tak, jak je Dan vnímával ještě coby dítě: jako zmenšená Praha, usazená v údolí podobném zmenšenině státu.

Zdevastovaný zámek, jehož základy stavěli ještě mniši na přelomu tisíciletí, odtud jako model Hradčan, ze zalesněné stráně nad řekou vyčuhovaly věžičky a bohatě lomené střechy secesních vil z přelomu století, rakousko-uherská škola připomínala zmenšeninu Národního muzea, a celé údolí, podlouhlé jako Čechy s Moravou, lemoval prstenec kopců. V Danově dětské fantazii pohraniční hvozdy.

Až po letech, když začal cestovat, pochopil, že tohle naivní měřítko nebylo vůbec pošetilé. Poskytovalo míru věcí, jako když krokujete vzdálenost v dobře vychozených botách, a poskytovalo i přehlednost vzoru, z něhož je ušit svět. Lumpové, zbabělci, vykukové, poctivci i náfukové to všechno tu bylo daleko přehlednější, než v tom velkém světě za kopci. A kdo tu žil už třetí generaci, tak jako Dan, mohl předem číst, jak se kdo zachová.

Vyšel k průseku, stoupajícímu jako jizva lesem, a uviděl tři věci, na které se vždycky těšil. Dvě byly dole: dům po rodičích, který s Dášou zrekonstruovali, kde vyrostl on a kde vyrůstal Patrik – a pak sotva znatelná křivka starého jezu, jehož trosky zůstaly pod hladinou řeky. Tam jako kluci předváděli s oblibou užaslým pražským holkám o prázdninách ten ježíškovský zázrak, jak kráčet po vodě a nenamočit se.

Tou třetí věcí byla Praha. Bílý sídlištní masiv na obzoru, přelud, který se plazil rok od roku blíž. Jako dítě se těšil, až jednou vykouknou přes horizont první paneláky; měl pocit, že se konečně k Buranovu přiblíží velký svět. Teď koukal nevraživě i na kolonky milionářských domků, které obrůstaly Děďany a vystřelovaly své šlahouny naopak ku Praze. Obýval je převážně ten typ lidí, kterým se Patrik pokoušel vytáhnout z kapes peníze, o něž sami obrali jiné.

Zavolal psa, který si mezitím spokojeně četl v databázi pachů všude kolem, a vydal se po cestě napříč kopcem. Záviděl tomu komickému kříženci, kterého jednou zachránili před utracením a už u nich zůstal. Čichne – a ví přesně, jaký pes tu byl před ním a kdy. Je-li otevřeně přátelský, nepřátelský nebo prostě záludný. Jaká fenka a jestli by to s ní šlo.

On nevěděl nic. Dokonce ani o Evě. A to s ní spal.

Ale potřebuje o ní vůbec vědět něco víc? Prostě se bála domů, tak ji vzal do svého podkrovního doupěte. A když už potřebovala ošetřit, prostě se svlékla. Vzniklo to tak spontánně, jako když se obejmou dva lidé, co zrovna přežili havárii autobusu. A taky to tak skončilo. Tak co by mělo být dál?

Proč ale nechtěla, aby ji odvezl přímo před dům?

A proč o tom vůbec dumáš? ozval se ten skeptičtější v něm. Ještě chvilku a dostaneš se přesně tam, kde ses nikdy octnout nechtěl. Chlap před padesátkou se vyspí se zajícem – a už ho to bere. Je na nejlepší cestě stát se tou nejsměšnější figurkou na světě. Kdyby to byla tvá dcera, smál by ses tomu, že nevyndá z pusy žvýkačku ani při líbání. Nebo to slovo. Orgasmus. Takhle mluví sexuologická poradna v časopise pro teenagery. Ne živá holka, když je hotová…

Blížící se hluk motoru ho vrátil do reality. Přivolal psa a připnul ho na vodítko, než vůz projede.

Nebyl to ale lesnický gazík, co se namáhavě šplhalo do vrchu, nýbrž jakási terénní ojetina s tak zablácenou značkou, že to musela udělat lidská ruka.

Že by pytláci? Množili se v posledních pár letech rychleji než zvěř, kterou stěhovali z lesů na jídelní lístky. Bezostyšně: k čemu nějaká tajná oka a nástrahy, když se dá zajet s teréňákem rovnou do lesa a kosit srnky kulovnicí. Kdo se nenechá podplatit, radši uhne z cesty.

Ale že by šli zabíjet zrovna teď a tady? Že by ve dne zdolávali závory a řetězy s masivními visacími zámky, jimiž lesáci řadu cest v okolí uzamkli právě kvůli nim?

Pak si uvědomil, že ten vůz už viděl. A ne tak dávno. Projížděl kolem něj, zrovna když Dan šlapal se psem přes most. Dokonce si pamatoval i ty ksichty, jak se po něm otočily. Zlé, arogantní, se zvláštním temným rysem, jaký se začal stěhovat do české kotliny až po pádu bolševismu s tisíci Balkánců a Kavkazanů. Tvůj život má cenu mý nálady, říkal ten temný rys.

Kraksna dokvílela, zhasla na vymletém terénním zlomu, i přes stromy viděl, že čtveřice temných leze ven. Pes se rozeřval naplno.

Dan se k nim otočil zády a snažil se předstírat, že pokračuje v procházce. I když opačným směrem než předtím, čehož si ti čtyři museli všimnout. Ale proč by měli jít zrovna po něm?

A proč ne? ozval se znovu ten skeptický ďáblík našeptávač.

„Nebojíte se, že vám někdo ublíží, když tak šijete do různých nepravostí?“ Nejčastější otázka, kterou dostával už léta. Od novinářů v rozhovorech, od diváků na besedách. Vždycky ji shazoval.

Vítek ne. Vítek byl v očích lidu hrdina a důsledně pracoval na tom, aby hrdinou zůstal. Jsme pořád ozbrojení, často pod dohledem ochranky, pořád po nás lumpové jdou, říkal. I když nebyla pravda ani jedno, ani druhé, ani to třetí. Ale být hrdina u diváků pro něj bylo důležitější než být za idiota u kolegů.

„Proč by se nám někdo mstil?“ tvrdil naopak Dan. „My přece nemáme žádnou pravomoc ani zatýkat, ani soudit. Jen se snažíme některých lidí zeptat, jestli se náhodou necítí jako grázlové, když o tom svědčí výpovědi jiných lidí a nějaké ty dokumenty. Dáváme jim vlastně šanci, aby se očistili.“

Opakoval to už tolikrát, že tomu sám uvěřil. I když to taky pravda nebyla. Stát připomínal zoologickou zahradu, jejíž klece se jednoho dne otevřou rovnou do džungle, a být sežrán nebo potrhán je něco, s čím se musí počítat. Gándího by nejspíš umlátila první parta skinů dřív, než by jen ceknul o nenásilí, Ježíše by oholily gangy sotva zletilých čórkařů i o bederní roušku, Buddhovi by zašmelili pod zadkem i ten flek, kde sedí s nohama křížem.

Nenápadně se otočil, aby zjistil, zda se ti čtyři nezabývají zdechlou rachotinou.

Nezabývali. Šli za ním, sice pomalu, ale vytrvale, všiml si, že jeden z nich si dokonce pohrává s vojenskou polní lopatkou. Točil si s ní jako s mečem. Ani Choura by to nesvedl líp.

Má se dát na útěk? Vyrazit nečekaně lesem šikmo dolů?

Nadeběhnou si ho. Rozptýlí se a dostanou ho někde v houští. Pes ho nezachrání. Štěkat sice umí. Ale jinak? Když naposled otravoval Dášu při večerní procházce nějaký opilec, místo aby vrčel, obemknul mu nohu a začal radostně přirážet jako na fenu…

A co když ho chtějí jen postrašit? Mít ho právě tam, kde teď je – zabaleného zase už v tom chuchvalci, který cítí v krku. Tak jako při demonstraci. Aby sám zpytoval, komu šlápl nebo zrovna šlape nějakou reportáží na nohu.

A proč se mám bát!? ozval se v něm vztek. Proč jim mám dělat radost? Já nic špatnýho přece neudělal!

Zastavil se a předstíral, že opravuje psovi vodítko. Třeba se zastaví taky.

Nezastavili. Už byli hodně blízko, viděl jim do očí. Ten s lopatkou omlacoval systematicky křoviny kolem cesty, jen tak, zjevně se mu líbilo, jak ostří sviští a seká větve. Byli dobře živení, dobře trénovaní, jako bývalí vojáci. I pes vycítil napětí, rozeřval se jako zběsilý. Dan ustoupil bokem, ať je mám aspoň z jedné strany, pomyslel si. Neušlo mu, že si vyměnili pobavené pohledy.

„Dane!“ ozval se najednou povědomý mužský hlas. A když otočil hlavu, uviděl ve stínu stromů postavu, která se právě vyhrabala z lesa na cestu. Nepoznal, kdo to je, ve světlejším tunelu úvozu se nedalo rozeznat víc, než rozkročená mužská silueta. Ale i to stačilo, aby se temní na okamžik zarazili. Pak vykročili dál, ale už ne tak odhodlaně. A když byli na jeho úrovni, ten s lopatkou se náhle sklonil a ladným pohybem, podobným tenisovému forhendu, sekl ostřím ve výši Danových kolen.

Bacha na nohy! bleskl mu hlavou včerejší nápis na skle. A jak uskočil, zakopl o vodítko a svalil se na zem. Když se vyhrabal zpět na nohy, viděl už jen jejich záda. Šlapali nezměněným rytmem dál do kopce a řehtali se. Ani nepoznal, jakým jazykem. Tam, kde měl před chvílí kolena, svítila čerstvě odseknutá haluz.

„Co to bylo za blbce?“ řekl znovu ten mužský hlas, tentokrát úplně blízko, a až teď si Dan uvědomil, proč ho hned nepoznal. Jednak ho neslyšel celou věčnost, a jednak ten hlas žmoulal češtinu, jako by v hubě muchlal papír.

„Frede! Co tu děláš?“

„To se snad ptej, vole, těch, co tu nejsou doma jako my!“ napřáhl k němu Fred svou ruku, aby ji stiskl a taky aby mu pomohl na nohy. Jeho tvář za ta léta, co se neviděli, zestárla jako pergamen, zbrázdila se vyžilými vráskami, i rýha kolem úst se prohloubila. „Hubu jako Keith Richards už mám,“ žertoval vždycky. „Teď už jen aby mi to taky tak hrálo.“

„Vrátil ses nastálo?“

„Možná,“ pokrčil Fred rameny, až černá rockerská kožená bunda zašustila. „Hlavně nám konečně vrátili barák. I když tam ta svině bolševická, co to koupila za pár korun, bydlí dál. Stavím si teď v Praze takový malý studio, ale stejně nejradši přespávám tady. Zatím v suterénu. Tam, co jsme zkoušeli. Víš, že je tam eště ten starej klimpr?“ usmál se šťastně.

Kdysi do té vily u řeky Dan chodil den co den. Měli před maturitou, nebylo jim ještě osmnáct, ale Beatles, Rolling Stones či Hollies nebyli o moc starší a už chrlili desku za deskou. Dan s Fredem zase písničku za písničkou. Fred za rodinným klavírem, který zničil tím, že zabodal napínáčky do ofilcovaných kladívek, aby zněl jako cemballo, Dan se starými školními sešity, do nichž mydlil texty. Co odpoledne, to jeden flák. Beatles měli náskok, museli je dohnat.

„A co ty starý zesilovače? Ty tam zbyly taky?“ řekl Dan.

Na okamžik zabředli do vzpomínek pravěkých bigbíťáků. Pamatuješ, jak jsi vyrobil v šestašedesátým první mikrofon z kelímku na jogurty? A jak nám hořel zesilovač k base? Taky měl nejmíň deset wattů!

Fred byl z těch pár lidí, kterým dal bůh dar zahrát cokoli na jakýkoli nástroj, který vzal do ruky. S kytarou šel na konzervatoř, zdálo se, že z něj vyroste nový Segovia. Pak zaslechl poprvé Jethro Tull a za pár týdnů kouzlil na flétnu líp než Ian Anderson. Klavír už byla k tomu všemu jen taková berlička. Aby bylo při čem skládat. Když pak odešel do emigrace, psal hudbu, než si koupil první nástroj, jen tak po hospodách. Na kus účtenky, na rub jídelního lístku. „Kdo slyší, nepotřebuje hrát,“ říkával. „Dvořák si taky namaloval klaviaturu jen tak na stůl, když potřeboval cvičit a neměl piano.“

„Copak starý krámy,“ mávl rukou Fred. „Ale ten pásek eště mám!“

„Ten náš!?“

Kdy to bylo? Nejspíš v sedmašedesátém, kdy spolu natočili jen tak, u piana, na starý magnetofon Sonet Duo, relikvii bigbítu, všechny své písničky a slavnostně je odnesli do rozhlasu, do nějaké připitomělé soutěže pro mladé talenty. První tři piva si dali v hospodě za rohem na budoucí slávu. Teď to přece musí přijít, když v rádiu hrajou popěvky typu Náhrobní kámen a Fred přitom skládá jak Paul McCartney a John Lennon dohromady! Pak Fred zbledl: „Ty vole, já tam mám na rubu nahranou Svobodnou Evropu.“ A dalších pět piv už pili ze strachu, kdy si pro ně přijedou páni ve volze.

Naštěstí se nestalo ani jedno, ani druhé. Kdyby tehdy zazářili, Fred by nejspíš nikdy neemigroval, nezačal by postupně hrát v Americe jako doprovodný muzikant s největšími hvězdami, nezačal by skládat filmovou muziku, kterou televizní seriály přinesly jako tajnou poštu zpět do Čech. A Dan? Možná by skončil jako zpěvácký odpad někde na tancovačkách. Nikdy by neopustil hudbu kvůli psaní, ani on by nedošel tam, kde je dnes.

„Tak se stav. Třeba najdu ňákej způsob, jak ty starý pecky vydolovat z toho pásku ven,“ řekl Fred. „Třeba eště něco ušmudláme spolu…“

Něco se pohnulo. Uvnitř, hluboko, jako když otevře oči dávno vyschlá mumie. Bylo to sladké a hořké zároveň, nostalgické a přitom stejně omamné jako tenkrát.

„Jo. A ty mě budeš zase jebat, že hraju blbý kila,“ řekl Dan dojatě.„Budeš řvát: Na dvě, vole, na dvě! Nebo: Dé dur? Ty ses posral, ne?“

„Ale prdel vody,“ usmál se Fred a Dan si uvědomil, že ho Amerika nepřipravila ani o starý bigbítový jazyk. „Je tak málo lidí, co nezblbli…“ Šťastně zakroutil prošedivělou hřívou, dojatý stejně jako Dan.

Vůz, který zbyl po čtveřici temných dole na cestě, je zase vrátil do reality.

„Co tu ty hajzlové chtěli?“ kroutil Fred hlavou a snažil se prorazit pohledem okna, potažená černou fólií.

„Něco hledali v lese,“ řekl Dan a ukázal mu předním sklem turistickou speciálku, rozloženou na sedadle spolujezdce. Kdosi tam cosi barevně vyznačil.

„No aspoň tak,“ řekl Fred ulehčeně. „Myslel jsem v první chvíli, že jdou po tobě. Proto jsem na tebe hejknul.“

„Tys je viděl od začátku?“ vykulil Dan překvapeně oči.

„Jasná páka. Mám na podobný zmrdy pěstovanej čuch už z El Ej. Hovno záleží na tom, že tam jsou černý a tady ne. Mordujou prostě už vočima.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Loď s otroky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.