Přeložila Linda Dejdarová

KOIRAPUISTO

Copyright c Sofi Oksanen 2019

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation c Linda Dejdarová, 2020

ISBN 978-80-207-1990-4

HELSINKY
2016

Snad by všechno dopadlo jinak, kdybych ji poznala hned a uvědomila si, že musím utéct. Já ji však nepoznala; ani jsem neotočila hlavu, když si na kraj lavičky přisedla neznámá žena, jejíž pomalé pohyby prozrazovaly touhu po lidské blízkosti. Já o konverzaci nestála a doufala jsem, že ona to pochopí z hlasitého šustění stránkami knihy, kterou jsem měla položenou na klíně. Nebyla jsem v parku kvůli společnosti.

Kniha pocházela z knihovny nedaleko parku s oploceným výběhem pro venčení psů. Díky tašce nadité romány působily mé zdejší zastávky přirozeně. Pokud se někdo náhodou zeptal, vysvětlila jsem, že zvířata mám velice ráda a líbí se mi je pozorovat, ale mazlíčka si nemůžu pořídit ze zdravotních důvodů. Ani žena vedle mě neměla psa, to jsem pochopila, pozornost jsem však upírala do ulice vedoucí podél parku. Nenápadně jsem pohlížela na hodinky, přestože jsem dorazila s předstihem. Bála jsem se, že jsem přišla zbytečně.

Žena narovnala nohy a protáhla se, jako to často dělají lidé, kteří uvažují, jak začít rozhovor: zívání, úprava kabátu nebo gesta bývají úvodem pro poznámku o počasí nebo podobnou banalitu. Nezazněla nicméně ani otázka na mou knížku, ani nudný postřeh o teplotě vzduchu.

Odsunula jsem se na opačný konec lavičky, odsedla si od vetřelkyně. Poslední dobou jsem si ostatní lidi posedávající v parku začala prohlížet novýma očima. Šourající se důchodci a nezaměstnaní potřebovali záminku vyjít z domu. Jednou možná budu taky taková, až přestane existovat skutečný důvod mých návštěv parku a můj život nebude ovládat kalendář. I já budu chtít, aby sousedé slyšeli zaklapnout za mnou dveře na znamení, že i já mám kam spěchat a přátele, za kterými jít. Pak budu chodit sem, abych se dění ve světě účastnila alespoň sledováním cizích životů.

Bílý trpasličí knírač, který se blížil k psímu parku, sklízel obdivné pohledy kolemjdoucích. Má spolusedící zpozorněla. Mírně se předklonila a já čekala, že se konečně osmělí a něco řekne, třeba právě o pečlivě ostříhaném knírači nebo jeho vzorném chování, ale ona dál mlčela.

I
Neviditelná

VESNICE, MYKOLAJIVSKÁ OBLAST
2006

Když jsem poprvé od svých mladých let vstoupila do ložnice, podívaná mě zaskočila. Na stole, na prádelníku i na zdech jsem uviděla své zarámované fotografie. Většina byly zažloutlé reklamy vystříhané z časopisů, které vnucovaly všechno, co se jen dalo prodat pomocí ženských křivek, od odstraňovačů skvrn po náhradní autodíly. Výstřižky jsem posílala mámě jako důkaz své práce modelky a myslela jsem, že skončí v nějakém albu, jenže máma jimi proměnila celou místnost v oltář, na kterém spolu soupeřily křiklavé barvy a slevová procenta. Fotografiemi nebylo co slavit, natož si něco hrdě připomínat. Dělalo se mi z nich zle.

Sundala jsem obrázky ze zdí, fotografie vystavené na prádelníku jsem si shrnula do náručí a všechno to nacpala do skříně. Navrchu jsem nechala reklamu na klubka vlny s krbem vyzařujícím teplo domova a zavřela jsem dveře.

Do večeře se fotografie vrátily na svá místa – dokonce i moje nenáviděná reklama na kaštanovou pastu. Překvapilo mě, jak byla máma hbitá. Všechno stihla za dobu, kdy jsem si s tetou zašla prohlédnout zahradu. Teta vešla do ložnice, pohladila mě po zádech a zašeptala, abych mámě nebrala právo být hrdá na své dítě. Nemohla jsem jí říct, jak moc se všechno pokazilo. Teta na mě pohlédla a sevřela mě v náručí.

„Vysadíme víc máku, Ivan nám pomůže, všechno bude dobré,“ řekla. „Jsme moc rádi, že tě máme zpátky doma, Olenko.“

Teta zestárla, stejně tak máma. Zahradu hlídal nový pes. Jinak se od mého odjezdu nic nezměnilo. Na sloupu elektrického vedení bylo stále čapí hnízdo, ačkoliv čápi už odletěli na jih, a kabáty zemřelých mužů i nadále visely vedle dveří. Jeden patřil tátovi, druhý tetině zesnulému manželovi. Tátova sestra chtěla, aby si návštěvy myslely, že v domě bydlí i muži. Přistěhovaly jsme se k ní po tátově pohřbu a já se nyní vrátila do domu osamělých vdov, kde si na Mezinárodní den žen budeme dávat květiny navzájem. Při té myšlence mě napadlo zeptat se tety, jestli Boris ještě vaří horilku. Teta odešla pro lahev a já se konečně přezula do galoší. Byly nové a lehké, snad silikonové. Nejspíš je koupily pro mě.

Příštího rána jsem cestou na autobusovou zastávku zkontrolovala, co je vidět škvírami v plotě kolem zahrady a od silnice přes plot. Nic nebudilo pozornost, záhon nikdo nezabloudí zkoumat náhodou. Jiné by to bylo, kdyby květy rudě zářily. Teta měla nicméně pravdu, máku jsme potřebovaly víc. Můj návrat navýšil počet hladových krků a já jsem nám hned večer objednala třicetilitrové kanystry pitné vody. V zahraničí jsem si zvykla neustále pít vodu a úplně jsem zapomněla, jakou máme ve studni. Netušila jsem, z čeho objednávku zaplatím. Budu muset odvyknout způsobům, jakými si my modelky hlídáme váhu. Tučnější pas nicméně patřil k nejmenším z mých starostí.

Nechtěla jsem, aby se teta chytila Ivanových návrhů, aby si od něj půjčovala peníze, ani aby rozšířila záhony máku, přestože jsem Ivanovi věřila, že chce pomoct. Šustící pole vysoké kukuřice by dobře skrylo i větší lán máku a Boris, který k nám chodil na práci, by péči o něj zvládal. Boris byl Ivanův bratr a teta ho brala jako vlastního syna. Přesto jsem si nepřála, abychom se staly byť jen o trošku víc závislé na partě, pro kterou pracoval Ivan a které dodával makový kompot. Takovou budoucnost jsem pro nás neplánovala. Kdyby můj obličej pořádně vydělával, nemusela na mák vůbec přijít řeč. Kompotová varna by zůstala zavřená a já bych tetě na místě starého domu postavila nový, anebo bych jí koupila byt ve městě. S mámou by se nikdy víc nemusely znepokojovat kvůli sebemenšímu znamení nestability, která by ovlivnila výplatu už tak nedostačujících důchodů.

Tvrdila jsem, že mě zpátky přivedl stesk po domově. Nevím, kdo mi to věřil. Peníze jsem nedokázala poslat celá léta. Musela jsem situaci napravit. Potřebovala jsem najít práci.

Začala jsem chodit do města pročítat pracovní inzeráty. Stejným autobusem často jezdil houf děvčat zahalených mrakem parfému a plných nadějí. Dívky byly na cestě do Palace, v jehož konferenčních prostorách se pořádaly přehlídky nevěst pro zahraniční mládence. Jak se cíl blížil, krátkovlasé dívky si stříkaly další lak do účesu, zatímco dlouhovlásky sáhly po kartáči a jeho tahy rytmicky doprovázelo cinkání pouzder, krabiček a kapesních zrcátek. Strávila jsem roky v šatnách plných stejných snů vykreslujících zářnou budoucnost, s tím rozdílem, že v oblaku pachu v autobuse bylo možné rozeznat žluklý tuk rtěnky, dívka sedící za mnou si pudrovala obličej labutěnkou nepranou celé roky a na šatech mnohých děvčat se opakovaly vzory známé z kožichů divokých koček. Poslouchala jsem jejich hovory a uvažovala, jestli nebudu muset zkusit štěstí stejně jako ony, přestože jsem věděla, že princové nejsou k nalezení ani tady, ani nikde jinde. Tyhle dívky to ještě nevěděly a jejich napjaté hlasy mi připomínaly, jak jsem sama utekla do Paříže. I já byla nervózní a bála se, že něco pokazím. I já jsem si přála víc, než mi rodný kraj dokázal nabídnout. Onu cestu jsem znala.

V cíli se děvčata vyřítila ven, zanechala po sobě vůni staré kosmetiky a mladých vlasů a zavěšená do sebe odklapala na podpatcích k hotelu. Sňatkový byznys očividně vzkvétal a mě napadlo, co by mi mohlo pomoct. Cestou do internetové kavárny jsem se zastavila u opršených inzerátů na sloupech elektrického vedení a hledala v nich firmy působící jako sňatkové agentury. Pokud bych na sloupech, elektrických skříních, stěnách telefonních budek ani na internetu nenašla výzvy s kontaktními údaji, které jsem hledala, znovu bych musela utrácet za noviny a pročítat pracovní nabídky v inzerci.

Štěstí se na mě usmálo hned.

Sňatkové agentury hledaly nejen potenciální nevěsty, ale i tlumočnice. Otrhala jsem papírky s telefonními čísly, které se třepotaly v dolní části inzerátu. Na chvíli jsem se zamyslela a pak ze sloupu sundala celý papír a s ním i několik podobných, abych snížila počet případných konkurentek. Čísla jsem se rozhodla obvolat ještě ten den. Nemohla jsem neuspět. Byla jsem víc než kvalifikovaná. Naděje se rozevřela jako květ a jeho okvětní plátky mi do líček vetřely už jednou ztracenou sebedůvěru.

Na pohovor mě pozvali další den, ale místo jsem nezískala. Nenechala jsem se však odradit, pohodila jsem vlasy a domluvila si nové setkání. Nakazila jsem se náladou děvčat z autobusu a sňatkových agentur bylo dost a dost. Na Leninově třídě hned tři, stejně tak na Sovětské a Moskevské. Obeznámím se s odvětvím, našetřím co nejvíc peněz a možná se mi jednoho dne podaří založit vlastní firmu – třeba takovou, která bude poskytovat rady, jak dobýt srdce Ukrajinek, a pomůže s výběrem originálních dárků pro vyvolenou. V mé firmě bychom mladým pánům připomínali, že musí přinést květiny, nabídnout rámě, otevřít dveře a pomoct dámě z auta. Anebo bych mohla hledat tváře vhodné do západních magazínů a otevřít si školu modelingu v některém ze sibiřských milionových měst, v nichž se zásluhou sibiřských lágrů obzvlášť dobře promíchaly různé národnosti. S tamějšími dívkami jsem nikdy nemohla soupeřit. Měly v sobě krev z každičkého koutu Sovětského svazu – z východní Evropy, Pobaltí, Asie a z mnoha původních národů. Můj plán nicméně vyžadoval kapitál a ten jsem zatím neměla. Brzy však mít budu.

Šla jsem zrovna na autobusové nádraží, když mě doběhla matně povědomá dívka. Pozdravila a vysvětlila, že mě viděla ve frontách před sňatkovými agenturami. I ona v nich zkoušela štěstí. Dnes se byla nahlásit jako potenciální nevěsta ve stejné sňatkové kanceláři, kde se hlásila i na místo sekretářky.

„Aspoň mě to nebude nic stát,“ prohlásila. „Udělej to taky tak.“

„Já ti nevím.“

Lovila jsem v kabelce inzeráty různých firem z toho odvětví, abych se jí vyptala na nějaké rady, ale zavrtěla hlavou dřív, než jsem se stihla na cokoliv zeptat.

„Zbytečně se nenamáhej.“

„Proč ne?“

Vyjmenovala jsem jazyky, kterými jsem se alespoň trochu domluvila. Uměla jsem anglicky, francouzsky, rusky, ukrajinsky, estonsky, německy, a dokonce trochu finsky. Cizojazyčná slova mi vždy snadno utkvěla v paměti. Po jazykové stránce jsem byla pravděpodobně nejvybavenější žena v celé oblasti, vždyť i lidí mluvících anglicky byl nedostatek.

„Manžela najdeš hned.“

„Já se nechci vdávat. Chci být tlumočnice. Anebo třeba vízová jednatelka.“

Dívka se zasmála a povytáhla si kozačky, které jí sklouzly ze stehen. Sukni měla krátkou. Uvědomila jsem si, že nejsem správně oblečená. Potřebovala jsem předvést i jiné své kvality.

„Známá mého bratrance dělá asistentku v jedné firmě, která zrovna hledá tlumočnice, a ta mi řekla, kdo místo dostal,“ pověděla dívka. „Buchta, která chodí s ředitelčiným synem.“

Prohlížela jsem si zamotanou síť trolejového vedení a toužila po skleničce. V téhle zemi se nic nezměnilo.

„A přesto chodíš na pohovory.“

„Člověk musí zkusit všechno. Třeba se v kanceláři zrovna v tu dobu zastaví majitelův syn a zamiluje se do mě. I ta známá takhle dostala místo.“

Dívka si načechrala vlasy a mrkla na mě. Vylovila jsem z kabelky krabičku tenkých cigaret a nabídla i jí. Pomyšlení na návrat do místnosti zamořené mými reklamami mě tížilo a měla jsem obavy, že tam budu muset bydlet déle, než jsem si myslela. Teta obvolala známé, stejně tak máma a Ivan. Všichni slíbili, že kdyby se doslechli o vhodné práci, dají hned vědět. Dosud se nikdo neozval.

„Cestovními doklady se dá dobře vydělat. Mohla by sis otevřít vlastní vízovou kancelář,“ prohodila dívka. „Jenže na to potřebuješ kontakty a tlustou prkenici. Já mám lepší nápad.“

„Povídej.“

„Na demonstracích potřebují hezké tvářičky. Peníze na ruku a berou všechny zájemce.“

Matně jsem si vzpomínala, že se o tom máma zmínila. Po oranžové revoluci se na sloupech elektrického vedení začaly objevovat inzeráty, v nichž někdo sháněl účastníky demonstrací. O jejich přesnějším charakteru inzeráty mlčely. Výše odměny byla nicméně nejpodstatnější návnadou, a ta na lístcích stála vždy.

„Můj bratr si něco vydělá u křiklounů.“

Nakrčila jsem obočí.

„Tys o nich neslyšela? Práce je to skoro stejná jako pochodování na manifestacích, akorát hlasitější, a musí se chodit na zkoušky. Je to vlastně spíš pro chlapy. Máš snad muže, ne?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Tak půjdeš se mnou nosit transparenty. Cesty autobusem jsou někdy dlouhé, společnost by bodla. Jestli budeš mít zájem, zavolej mi.“

Dívka vylovila z kapsy natržený inzerát, na druhou stranu napsala své telefonní číslo a papír mi podala. Svíralo se mi hrdlo. Ráda bych ji pozvala na kávu a koňak, jenže spěchala vyzvednout dítě ze školky, za chvíli jí za rohem jela maršrutka. Dívka zamávala a s kabelkou vlající na rameni zmizela a mně na srdce dolehlo osamění jako kámen.

Doma mě čekala vyplašená atmosféra. Boris se v rohu kolébal, hlavu si zakrýval rukama. Máma a teta měly na sobě stále smuteční šaty, do kterých se oblékly ráno před odjezdem na pohřeb jakéhosi vzdáleného příbuzného. Myslela jsem, že se na pohřbu něco přihodilo, ale pak jsem se dozvěděla, co se stalo. Kompotová varna byla prázdná, i televize zmizela. Někdo nás vykradl. Dům zůstal na chvíli bez dozoru, když jsme odešly dřív, než Boris přišel do práce, a to byla chyba.

Mně zloději starosti nedělali. Ivan je najde a postará se, aby si uvědomili, že si vybrali nesprávné lidi, že omráčili nesprávného psa. Kompot to ale nevrátí. Vzpomněla jsem si, s jakou láskou Boris kontroloval tmavnoucí makovice, jak dobře se o ně i o varnu staral. Lupiči si přišli na nejkvalitnější zboží v celé oblasti. Nám nezbylo nic.

Inzerát na sloupu elektrického vedení nebyl jediným opršeným lístkem, v němž kdosi sháněl do služby krásné slečny, byl ale prvním, v němž se psalo přímo, že se nejedná o společnice, barmanky ani potenciální nevěsty. I mladé matky byly vítány, stejně tak vdané ženy. To mě zaujalo, přestože jsem si uvědomovala, že to ještě nic neznamená. Třeba to byl jen způsob, jak do odvětví přilákat nové maso. Mě se nicméně začínalo zmocňovat zoufalství a měla jsem po krk nadpisů „Proč by krásná dívka měla být chudá?“. Pracovní pohovory nepřinesly ovoce. Teta už s Ivanem probrala ztracený kompot a možnou půjčku. Nechtěla jsem, aby jejich situace došla tak daleko. Do tísně se dostaly následkem mé nepovedené kariéry, mou vinou, a já musela situaci napravit.

Inzerát naznačoval jednorázovou odměnu značné výše a na jeho okraji už zbýval poslední lísteček s telefonním číslem.

Žena, která telefon zvedla, projevila nadšení, když jsem jí pověděla o své kariéře modelky. V pozadí bylo slyšet ťukání do klávesnice, žena si mě vyhledávala na internetu. Doufala jsem, že ji vyhledávač zavede na stránky mé bývalé agentury. Stále tam měli mé fotografie. Několikrát jsem si je v internetové kavárně zašla prohlédnout. Nevěděla jsem proč. Jako bych chtěla samu sebe potrápit, anebo zatoužila po odvaze vystupovat na pohovorech sebejistěji.

„Kdy se u nás můžete zastavit?“

„Moment, podívám se do diáře.“

Stála jsem před sňatkovou agenturou na Leninově třídě. Jmenovala se Královský svazek. Na Moskevské čekaly Smyslné rty, vedle hotelu Metallurg zase Slovanka a mně se v kabelce muchlal papírek s telefonním číslem na dívku, která si vydělávala na demonstracích. Diář k pohledání. Vydala jsem se zpět k zastávce a dívčino telefonní číslo zahodila na zem. Kancelář se nacházela v Dněpropetrovsku, cesta tam chvíli potrvá. Přesto jsem byla ochotná naskočit do vlaku třeba hned.

„Rádi bychom, kdybyste přinesla své fotografie a třeba i vaší rodiny, rodičů, prarodičů, tet, strýců, sestřenic a bratranců,“ vypočítávala žena. „Čím víc, tím líp. Své zaměstnance chceme důkladně poznat, dozvědět se, kdo doopravdy jste a jaké jsou vaše silné stránky.“

„Jaké fotografie?“

„Jakékoliv. Fotografie řeknou víc než tisíc slov,“ zasmála se žena. „Paní ředitelka přiletí v pondělí odpoledne z Kyjeva a musí se vrátit už ve středu. Mohla byste přijít v úterý ráno?“

Ukopla jsem si palec o vyčnívající dlažební kostku. To se firmě tak daří, že si jejich ředitelka létá mezi Dniprem a Kyjevem letadlem? To dělají jen poslanci a špičkoví podnikatelé, lidé, kteří mají peněz jako želez. Opravdu se s někým takovým setkám tváří v tvář? Anebo na mě chtěla žena jen udělat dojem, dát mi najevo, na jaké úrovni jejich firma je? Podvědomě jsem si sáhla na vlasy. Odrost. Teta má jenom studenou sprchu na zahradě. Smývat barvu na vlasy pod ní by bylo pracné, budu muset zajít ke kadeřnici.

„Ředitelka má příští týden v Kyjevě nabitý program. Tady má rozvrh volnější. Co vy na to, sejdeme se u nás? Bude vám vyhovovat cesta vlakem? Když mi pošlete číslo účtu, převedeme vám peníze na lístek do dvoumístného kupé.“

Podařilo se mi odpovědět kladně a doufala jsem, že na druhé straně není slyšet můj přerývavý dech. Z pachu uhlí ve vlaku se mi dělalo nevolno, a proto byla taková jízdenka velice příjemným překvapením. Něco tu nicméně nehrálo. Inzerát jsem našla na sloupu elektrického vedení, ne v novinách, ne na internetu, dokonce ani v maršrutce, nikde tam, kde inzerují úspěšné firmy. Našla jsem ho na místě, za které se nemuselo platit. Jak si ředitelka takové firmy může dovolit létat mezi Dniprem a Kyjevem a jak může taková firma mít na to, aby uchazečům platila drahou jízdenku kvůli pouhému pohovoru? Nechápala jsem ani, nač takový spěch, proč chtějí tolik fotografií, a už vůbec ne, o jakou práci se vlastně jedná. Ženino nadšení ve mně vzbudilo podezření na dárcovství orgánů, přestože mi nešlo do hlavy, jak by s tím souvisely mé fotografie. Ale co na tom sešlo? Záleželo na odměně. Žena klábosila o daru života a pak se vrátila k plánování cesty. Rozhodla jsem se, že ledvinu můžu postrádat. Jedna mi postačí. A polovina jater. Za tu by zaplatili ještě víc.

O svých podezřeních jsem nikomu neřekla. Jako důvod své cesty do Dnipra jsem si tuším vymyslela pohovor na místo tlumočnice, a tím jsem v matčiných očích zažehla jiskru života. Začala přecházet po kuchyni dlouhými kroky, držela se zpříma, jako by chtěla všem povědět dobré zprávy, přestože přítomná byla jenom teta, a tváře se jí leskly nadšením jako čerstvě požehnaný autobus. Nechtěla jsem jim dělat starosti, a proto jsem jim o náplni své nové práce neřekla, dokud jsem nepovýšila na koordinátorku.

HELSINKY

2016

Spatřila jsem otce rodiny, jak následuje matku a psa do parku, a srdce mi poskočilo. Byly s nimi obě děti. Chlapec, který šel kousek pozadu, působil čile a šustil pytlíkem rozinek, jehož obsahu rychle ubývalo. Sotva znatelně jsem přikyvovala zdravé volbě svačiny pro děti. Minulý týden se děti neukázaly, vinila jsem z toho epidemii střevní chřipky. Teď všichni vypadali zdravě. U ženy by člověk nevěřil, že v noci bděla u nemocných dětí a stihla i nákupy: nový jarní trenčkot pískové barvy by slušel i mně a dívka měla šálu, kterou jsem ještě neviděla. Muži zazvonil telefon, on hovor přijal a usmál se na manželku, jakoby omluvně. Žena se dotkla jeho paže, na okamžik si opřela čelo o jeho rameno. Dokonce i knírač puštěný z vodítka dováděl stylově. Jeho neobvyklé bílé zbarvení budilo pozornost a na psích výstavách rodinný mazlíček pokaždé zvítězil. Chvilku jsem obdivovala psův běh i bystrý postoj, když se pes zarazil a zadíval se na cosi zajímavého v dálce. Chlapec zůstal postávat u branky. Vyprázdnil pytlík, ale místo aby ho odhodil na zem, odnesl ho do koše. Dobře vychovaný, slušné způsoby, jaké bych ho naučila i já.

Mé pozorování přerušilo cvaknutí zapalovače. Žena usazená vedle mě si zapálila cigaretu. Nevrle jsem se po ní ohlédla a tak akorát zaregistrovala květovaný potisk krabičky tenkých cigaret, než jsem znovu soustředila pozornost na rodinu mizící za kamenitým hrbolkem. Má spolusedící nebyla Finka, cigarety Glamour místním nechutnaly.

„V Americe nám říkali andělé. Tam jste se to naučili?“

Nebyla jsem si jistá, jestli jsem slyšela správně, nebo si se mnou pohrála má mysl. Zrak jsem nadále upírala na rodinu, stále jsem měla natažený krk. Neodvážila jsem se otočit hlavou, abych se přesvědčila. Žena pokračovala a čím déle mluvila, tím bylo jistější, že nejde o přelud. Já ji znala, ona znala mě a obě jsme seděly na lavičce v helsinském parku, jako by nás od sebe nedělila celá léta. Slovo za slovem rozvalovalo kámen po kameni základy života, který jsem si pracně vybudovala. Nikdy mě nenapadlo, že se to stane právě takhle. Že to začne líbivými slovními obraty, které žena vrhala do vzduchu jako šálky značky Lomonosov a přitom sledovala, jestli si vzpomínám, o čem mluví. Jestli si vzpomínám, že to já jsem před lety používala právě ta slova, abych k nám nalákala děvčata na práci, a že jsem je použila i na ni, a já si samozřejmě vzpomínala, vybavovala jsem si každičkou past skrytou v přeslazeném přívlastku a s každým dalším slovem jsem se hrbila víc a víc, jako by mi to mohlo pomoct zmizet z lavičky, s každou slabikou jsem cítila, jak se smrskávám.

„Vždycky jste přece dokázali najít právě ty holky, které nikdy nikdo nepochválil. Přesně takové jsi hledala ty.“

„Tys taková nebyla.“

„Hodně jiných jo.“

Mlaskla a protáhla si paže jako balerína.

„Jak to bylo?“ zamyslela se. „Labutí jezero. Moje paže připomínaly Labutí jezero, tak jsi to říkala?“

„Pořád ještě připomínají.“

Zasmála se, její šusťáková bunda zašuměla a já zahlédla známý pohyb křídla. Obdivovala jsem rozvážnost jejích pohybů. Při každém kroku spouštěla nohu na zem, jako by ji sledoval stadion plný obecenstva.

Když ji, tenkrát ještě mladou dívku, fotografovali do jejího portfolia, udělala provaz v šatech, které jsem jí vybrala. Přestože se teprve rozcvičovala před samotným focením, ta kombinace obsahovala cosi nesmazatelně intimního: květované zvonové šaty, tělocvična, pružné kotníky. Jako by zapomněla na přítomnost fotografa. Maskérka jí kroužila štětci po tváři půldruhé hodiny, ale přesto vypadala naprosto přirozeně. Když jsem viděla hotové portfolio, věděla jsem, že se Darja stane mou hvězdou, která udělá hvězdu ze mě.

Darja vstala a vydala se k brance psího výběhu. V tom okamžiku jsem se natolik vzpamatovala z překvapení, že jsem si uvědomila, k čemu se chystá. Metr za metrem se blížila k rodině a s každým tím metrem se mi v mysli vynořovaly obrazy, co se stane, až ji otec rodiny pozná. Nejdřív bude v šoku, pak se chopí telefonu. Matka se rozkřičí, pes se splaší, dívka se rozpláče a chlapec bude zírat na nás, původce toho zmatku. Pak matka odvleče děti do bezpečí, policejní siréna se bude blížit, chlapec se ohlédne a pohled na odrbané ženské, které rozčílily jeho rodiče, se mu vypálí do paměti navždy.

Během našeho rozhovoru se rodina rozdělila a Darja na okamžik zastavila, jako by se rozmýšlela, ke komu přistoupit nejdřív. Otec vzal za ruku holčičku a následovali psa, který mi zmizel z dohledu, zatímco matčinu pozornost upoutalo štěně zlatého retrívra a teď si povídala s jeho paničkou. Chlapec postával na ulici. Darja naklonila hlavu, rozhodla se a otevřela branku výběhu. Od matky ji dělilo už jen deset metrů kamenité země. Za okamžik budu prozrazena; přijdu o všechno, co se mi za posledních šest let podařilo vybudovat, přijdu o celý svůj nový život v Helsinkách. Do mého konce budou zbývat dny, možná hodiny.

Obrátila jsem zrak vzhůru. Má matka spoléhala na Boha a svaté, já ne. Přesto jsem si zakryla hlavu šátkem, jako bych byla v kostele, zamumlala něco, co by mohlo být modlitbou, a teprve pohyb, kterým jsem si zakryla hlavu, mi připomněl, že mám stále dvě zdravé nohy. Musela jsem Darju zastavit.

Knírač se vyřítil zpoza hrbolku, za ním teriér a dovádějící psi upoutali pozornost rodiny. Nikdo neviděl mé nejisté kroky, že jsem málem zakopla o svůj šátek, ani že se mi ostatní vyhýbali, jako bych byla opilá. Darja už byla od ženy pouhých několik metrů a chystala se promluvit.

„Chceš peníze? O to ti jde?“

Stihla jsem to tak tak. Koutky Darjiných rtů se protáhly v úsměvu. Matčina záda se vzdalovala. Majitelé si chytili psy, přicvakli vodítka k obojkům.

„Kolik bys mi zaplatila?“

Chvilku jsem čekala, že se Darja uchechtne a utrousí něco o mém oblečení a vzhledu, který nevypovídal o zámožnosti, jenže ona ztuhla a nepokusila se mi vykroutit. Sledovala jsem její pohled. Rodina se chystala k odchodu, matka upravovala holčičce kabátek, holčička jí skočila kolem krku a Darja sebou trhla, jako by dostala ránu. Na její kostnaté paži jsem cítila, jak se chvěje. Co když do parku nepřišla proto, aby vydírala mě nebo rodinu? Všechno na ní nicméně podporovalo můj předpoklad, že je ve finanční tísni. Byla pohublá. Oblečení na ní viselo. Byly to hadry, koženka na kozačkách se odlupovala a kabelka visela otevřená, potrhanou podšívku měla vyspravenou lepicí páskou. Darja si vydělala dobře. Za co peníze utratila? Okradl ji snad někdo, zapletla se s nesprávným mužem? Anebo penězi pomohla příbuzným? Vynaložila všechno na to, aby je dostala pryč z východní Ukrajiny a z války? Copak jí peníze nestačily na vybudování nového života? Anebo je utratila už dřív a teď musela shánět valuty, aby pomohla rodině, která zůstala doma? Máma říkala, že současná Doněcká lidová republika vzala některým domov, jiným naopak poskytla možnost zbohatnout, protože uprchlíci po sobě zanechali přehršle bohatství. Někteří se přidali dobrovolně k separatistům, jiné naverbovali násilím, zběhy postříleli. Někteří se přidali, protože jinak by jim zabavili domov a movitý majetek a jejich rodinu by vyhnali na žebrotu. Mohl Darjin příjezd souviset s tím? Co když separatisté přinutili některého jejího bratra, aby se k nim přidal, a on chtěl z fronty pryč? Nebo co když jí unesli někoho z příbuzných? Darja sledovala rodinu odcházející z parku, a když zmizeli z dohledu, Darjin pohled zhasl jako svíčka. Nadechla jsem se. Získala jsem trochu času navíc.

„Jestli nás poznají, nedostaneš ode mě ani cent.“

„Tebe někdo poznal?“

Ústa se jí posměšně zavlnila a ona olízla kapičku krve, která vytekla z praskliny na vysušených rtech.

„Tak vidíš,“ ušklíbla se. „Nepamatujou si tě o nic víc než mě. Jsi pro ně přesně tak jedinečná, jako jsem já byla pro tebe.“

Darju jsem nazývala jedinečnou. Nejjedinečnější. Chválila jsem její kostru a jazykové znalosti, inteligenční kvocient a gymnastickou minulost. Její úsměv byl bez mráčku jako nebe v Texasu a bradu měla jako kaviárovou lžičku zářící perletí.

„Byla jsem si jistá, že ani ty si mě nebudeš pamatovat, i kdybych se představila, hned co jsem si k tobě přisedla poprvé,“ řekla Darja. „Nečekala jsi, že tě najdu, viď? Dřív než kdokoliv jiný.“

Vzpomněla jsem si, jak jsem se jako malá ztratila tátovi v podchodu. Táta mě našel během chvilky, ale já si stihla pomyslet, že už ho nikdy neuvidím a že na mě zpod zdi tvořené tmavými kabáty zaútočí něco, co jsem si ani nedokázala představit. Teď jsem si připadala stejně. Až na to, že tentokrát mě nikdo nezachrání. Nikdo jiný než já sama. Budu se muset pokusit zjistit, o co Darje jde.

„Můžeme se o tom aspoň pobavit někde jinde?“ zeptala jsem se a pohlédla si na ruce. Špičky prstů se mi odkrvily.

DNĚPROPETROVSK

2006

Ředitelka firmy rozložila po stole štůsek fotografií mých příbuzných. Trochu mě to zaskočilo, netušila jsem, že budeme fotografie prohlížet s mou potenciální nadřízenou hned při pohovoru. Snímky táty jsem neviděla celá léta.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ředitelka a já si teprve tehdy uvědomila, že jsem si zakryla ústa dlaní.

„Jen se mi po něm stýská.“

Vzala jsem si nabízený kapesník. Samotnou mě ten nával citů překvapil. Bylo mi trapně. Proč jsem se na pohovor nepřipravila lépe? Výběrem fotografií jsem pověřila mámu, vymyslela jsem si, že mi během let v zahraničí chybělo rodinné album. Máma si snad myslela, že se chystám přestěhovat. Snažila se vyptávat, ale já jsem vyklouzla ze dveří hned, jak jsem si hromádku fotek zastrčila do kabelky. Spoléhala jsem se, že by mi máma nepřibalila nic, co by její dceru vyvedlo z míry. Jako třeba fotografie z pohřbu. Ty přede mnou naštěstí neležely.

„Říkalas, že tvůj otec zemřel při nějakém neštěstí?“

Ředitelka si ještě chvíli prohlížela fotografie jako mizerně rozdané karty, pak došla do skříně pro lahev a dvě sklenky a přistrčila mi bonboniéru. Soustředila jsem se na váhu křišťálu v ruce, na koňak vypalující tíseň, která mi sevřela hrdlo, a nakazovala si, abych se vzpamatovala. Udělala jsem chybu: vůbec jsem nepomyslela na to, jak bude můj otec působit v očích někoho cizího. Když zemřel, bylo mi čtrnáct a nyní jsem si připadala, jako by mi znovu bylo čtrnáct, jako bych znovu byla v dole, kam mě táta zavezl. Na prvním snímku pokuřovali muži, kteří právě skončili směnu, v černých prstech jim žhnuly uhlíky. Za nimi stála vana, v níž je vyzvedli z šachty. Jeden seděl a odmotával si onuce, šklebil se u toho řadou zářících zubů. Pokrytí uhelným prachem vypadali všichni stejně, jenom tátova čistá tvář svítila mezi ostatními jako měsíc v úplňku a jen jemu chybělo třetí oko čelové lampy.

Ze stejné doby pocházela i druhá fotografie. Na té stál táta vedle neznámého muže v kožené bundě. Oba měli ve tvářích úlisný úsměv obchodníka. Za nimi se daly rozeznat dvě dodávky, buchanky, a mezi vším tím šedým, černým a hnědým zářil náklaďák ZIL, modrý jako pěnkaví vejce.

Na nejčerstvější fotografii měl táta dvoudenní strniště a na sobě pouhé tílko se zažloutlými, odrbanými paspulkami. V prstech mu visela cigareta ve špičce, lokty se opíral o kuchyňský stůl. Na parapetu se střapatila neprostříhaná rajčata, tyčky u nich nakřivo, bezmocné. Mezi otevřenou sklenicí okurek a vrchovatou smaltovanou miskou vařených brambor stála lahev vodky bez etikety. Snímek dýchal skleslou náladou, těžký skleněný popelník téměř zmizel pod hromádkou popele, krabička od zápalek ležela prázdná. Skleničky stály na stole tři, hosty na snímku vidět nebylo. Poznala jsem voskovaný ubrus a stěnu našeho bytu, její barvu sterilovaného hrášku. Nenapadalo mě, kdo snímek pořídil a proč. Kde byl ten táta, kterého jsem si pamatovala, kde jeho majetnická gesta a bezstarostnost člověka zvyklého vydělávat peníze? Muž na fotografii byl unavený, pohled mu tížila ječná zrna a život. Přitažlivý mladý muž byl ten tam, nezůstalo po něm ani památky.

Ředitelka postrčila fotografie zpátky ke mně.

„Tvoje matka je dobrým důkazem, že fotogeničnost je dědičná, stejně tak tvůj otec zamlada. Co se stalo pak? A co to Snižne?“

„My tam vyloženě nebydleli.“

„Ale v životopisu máš, žes tam chodila do školy.“

„Jenom krátce.“

„Tvůj táta odtamtud ale pochází, jeho rodiče taky. Proč jste se tam proboha přestěhovali? Z Tallinnu, v devadesátých letech?“

Ředitelka zavrtěla hlavou. Ta skutečnost ji očividně přiměla zapochybovat o zdravém rozumu naší rodiny a já s ní musela souhlasit. Bylo to pošetilé už tehdy a ještě stále jsem za to platila. Stěhování od tety už mi nepřipadalo pravděpodobné. Nedokázala jsem se nastavit na práci, na kterou jsem se hlásila, protože jsem netušila, co obsahuje. Jak pohovor pokračoval, začínala jsem nicméně tušit, o co jde a proč je Snižne důležité.

„Rentgen plic,“ pronesla ředitelka. „Říká ti to něco?“

Zmateně jsem nakrčila čelo, přestože už jsem tušila, co má na mysli. Ze stolu na mě hleděl táta. Fotografie z mládí si vyvolával sám, na okrajích se kroutily jako březová kůra. Některé snímky měly v rozích lepicí trojúhelníčky, máma je vyndala z vlastního alba.

„Jeden náš zákazník byl americko-ukrajinský ekolog, který si přál dárkyni ze své bývalé domoviny, ze Stachanova v Donbasu, hned vedle Snižného,“ pokračovala ředitelka. „Pak si to rozmyslel a vybral si dívku z nejméně znečištěné oblasti Sovětského svazu, a na Ukrajině to nebylo. Chtěl se vyhnout rizikovému materiálu. Někteří západní klienti jsou ekologicky velice uvědomělí. Když si do vyhledávače zadají Snižne, výsledky nebudou zrovna nic moc. Chceš si to zkusit sama?“

Monitor stolního počítače se obrátil ke mně.

„Koukej.“

Ředitelka naťukala několik slov a obrazovku zaplavily obrázky, nad kterými by se otřásl každý. Přesně jako nad posledními fotografiemi mého otce.

„Naše agentura se specializuje na zahraniční klientelu a takovýhle pohled neudělá dobrý první dojem. V zákaznících to vzbudí podezření, že naše děvčata místo poslání motivují peníze. Snižne působí jako chudé město plné beznaděje.“

Už jsem chtěla vstát ze židle, když se ředitelka rozpovídala o vizích budoucnosti agentury. Pochopila jsem, že můj pohovor ještě neskončil. Ona mi pouze názorně vysvětlila okolnosti snižující mou tržní hodnotu, a tím mi ukázala, kde je mé místo. Teď, po krutých faktech, přišla řada na odlehčení, přátelské povídání o tom, jak ředitelka kladla základy činnosti firmy v sovětských metropolích, Dněpropetrovsku a Charkově, kde byl dostatek lidí nejen schopných, ale i ochotných pracovat, protože po zhroucení impéria najednou specialisté neměli uplatnění. Její plány přijali s nadšením a potěšily i prostý lid: to její zásluhou nezmizeli všichni doktoři na Západě. Poslouchala jsem ředitelčino vyprávění a práce mě začínala zajímat i víc než jenom jako zdroj obživy. Zaujala mě žena sama, její nadání, které člověk musel obdivovat, a schopnost chopit se nabízených příležitostí. V tom okamžiku jsem v ni začala věřit. Chtěla jsem být jako ona.

„Vědělas, že v Charkově se narodilo první dítě ze zkumavky ve Společenství nezávislých států? Náš zdravotnický i výzkumný personál patří ke světové špičce. Řekla bys, že západním klientům to stačí? Jistě že ne. Proto musíme způsob práce změnit,“ poučovala mě. „Vyptávají se na podpovrchové vody, znečištění, problémy plynoucí z těžby a jak to všechno ovlivňuje genom. Ale zase jim nemusíme budovat atomové kryty pro tlakové lahve s dusíkem, jako pro Rusy. Například v kyjevské kanceláři nic takového nepotřebujeme, tam naši novou klientelu tvoří hlavně cizinci ze Západu, a právě oni jsou naší prioritní cílovou skupinou.“

Uvažovala jsem, jak si vylepšit pozici.

„Z Dnipra se určitě najdou lepší obrázky,“ namítla jsem opatrně. „Je to přece úchvatné město, vždycky bylo.“

Ještě stále jsem se bála, že roky strávené ve Snižném se projeví v krevních testech, na rentgenu plic anebo v testech, o kterých jsem neměla ani tušení, a o pracovním místě si budu muset nechat zdát. Strach neměl žádný rozumný základ, jenom jsem všechno nestihla domyslet do konce. Koordinátorka, se kterou jsem mluvila po telefonu, byla mými snímky doslova uchvácená. Představovala jsem si, že dostanu peníze hned na ruku a na venkov se vrátím, jenom abych mámě oznámila, že půjčka od Ivana nebude potřeba. Neměla jsem moc na výběr. Mohla bych si najít štědrého muže, jenže to by nějakou dobu trvalo, navíc beranů ze Západu jsem měla po krk už z dob své modelingové kariéry. Pak jsem si uvědomila, že možná vím, čím zvýšit svou hodnotu. Co ředitelku přesvědčí, že se pro tohle odvětví hodím.

„Jsem očkovaná, jak se sluší a patří. Ještě z Tallinnu.“

„Co tím myslíš?“

„Kvalifikační dotazník se na to neptal a očkovací průkaz po mně ani nikdo nechtěl. To byla chyba. Byla bych totiž vhodná náhradní rodička, jestli ne dárkyně.“

Ředitelka překvapeně zamrkala. Něco takového ji nenapadlo. Snad jsem ještě měla šanci. Pokud ne teď, najdu si nějakou jinou agenturu a pak už budu vědět, jaké uchazečky mají silnou pozici. Vyhnu se všemu, co souvisí se Snižným, úplně si ho vymažu ze životopisu. Anebo vyšťárám nějakou méně exkluzivní agenturu. Snad i takové existují.

„Jestli jste se s tímhle problémem ještě nesetkali, měli jste štěstí,“ pokračovala jsem a pokývla k tátově fotografii. „Jeho přítel se podílel na byznysu s očkováním. Děvčata z Donbasu nejsou rizikový materiál kvůli znečištění, ale kvůli tomu, že místní nedůvěřují vakcínám a polovina dětí není očkovaná. Jiné naopak dostaly tu samou injekci i několikrát, protože se do toho byznysu zapojily i školy. Jaké to asi může mít následky, když někdo dostane vakcínu proti zarděnkám každý školní rok? A co když neočkovaná dárkyně onemocní během procesu? Určitě víte, jak špatně jdou dohromady zarděnky a těhotenství.“

Ředitelka našpulila rty a pohlédla na mě novýma očima.

„Ty jsi ale hlavička,“ řekla.

Na špičáku se jí blýskla skvrnka od rtěnky jako piha krásy. Usmívala se, na mě a na nové příležitosti, a já se v duchu modlila ke svaté Bohorodičce. Tohle musí vyjít.

„S tvým tátou něco vymyslíme. A se Snižným taky. Zapomeneme na něj. Rodiče tvého otce budou potřebovat nějaké jiné rodné místo. Do Paříže jsi odjela z Tallinnu, že? Přesně jako Carmen Kassová?“

Nechápala jsem, kam ředitelka míří. Kassovou jsem samozřejmě znala. Milánský agent ji objevil v tallinnském obchodním domě Kaubamaja. V kariéře modelky měla větší štěstí než já. Anebo víc rozumu.

Prošly jsme všechny informace, které bylo vhodné zmínit. Pokud se klienti zeptají na Černobyl, měla jsem říct, že jsem během neštěstí bydlela s rodinou v Tallinnu. Později se rodiče přestěhovali do Mykolajiva, blíž k tátově sestře, která se nedokázala sama postarat o staré rodiče. Protože bychom nemohly ukázat novější snímky mého táty, datovaly jsme jeho smrt do roku, kdy byl ještě pohledný. Bratrance, který zemřel ve válce v Afghánistánu, jsme v rodokmenu nechaly, ovšem vypustily jsme fakt, že se teta zbláznila, když se jí syn vrátil domů v zinkové rakvi, z jejíchž zapečetěných škvír lezli červi. Klienty zajímaly tři po sobě jdoucí generace, a proto by bylo nejlepší vyhnout se všem dalším nepřirozeným úmrtím a chorobám, které by se daly vykládat jako dědičné, a to jak fyzickým, tak psychickým.

„Pokud byl někdo ve vězení, měla bys mi to říct teď.“

„To se přece nedědí.“

„Ale agrese ano. A ten vtip bych klientům neříkala, být tebou.“

Věděla jsem, co má na mysli. U nás jsou poctiví lidé ve vězení a nepoctiví v parlamentu.

Když jsem se zeptala, jestli by nebylo lepší rodokmeny všech Ukrajinek vytáhnout z klobouku, ředitelka se zvonivě rozesmála a smích doprovodila zaklepáním nehtů o desku stolu, které zaznělo jako letní deštík.

„Zápaďáci takhle nepřemýšlejí. Otec dárkyně musí nicméně mít legální zaměstnání. Radši se ani neptám, co to měl tvůj táta za nehodu a kde k ní došlo. Naše kopanky nejsou nic pro ně. Tam přece tvůj táta pracoval, ne? V nelegálním dole?“

„To jsem neřekla.“

„A co to vězení?“

„Táta stihl zemřít, než se dostal za mříže.“

„Nejsi první horníkova dcera, kterou mám před sebou. Ani první z rodiny, která se živí z kopanek.“

Velice dobře jsem si uvědomovala, že tátův příběh se nehodí do mého portfolia, pokud mám zálusk na dobře platící zákazníky. Na škodu byly alkoholismus i sebevraždy, ať už skutečné, nebo s výpomocí, natož pak nelegální uhelné díry a políčka máku.

„Pusťme to všechno z hlavy a radši se soustřeďme na tvoje vzdělání. Nedokončená základní škola nestačí, takže co kdybys přestala s modelingem kvůli studiu a vystudovala třeba Kyjevskou lingvistickou univerzitu?“

Testem jsem prošla. Přijali mě. Šéfová mě nazvala manekýnou ve výkladní skříni a chtěla, abych se přestěhovala do Kyjeva, kde byly lepší možnosti pro západní klienty, a dokonce mi slíbila zálohu. Budu mít peníze pro mámu a dostanu vlastní byt, koupelnu, znovu tekoucí vodu a nový telefon místo starého, který už mlel z posledního. Čekaly mě večeře v restauracích, espresso a život dospělé ženy, ne dcery, která se vrátila k rodičům. Šéfová zařídila papíry, podle kterých jsem byla učitelkou angličtiny a francouzštiny, což bylo naprosto věrohodné díky jazykovým znalostem, které jsem nabyla ve světě, a podle výplatních pásek jsem vyučovala v placených večerních kurzech. Výpis z účtu koupený v bance byl potřeba pro víza. Přesto jsem se musela nevěřícně zasmát částce, která na něm stála. Začala jsem působit dokonale, stejně tak můj táta. Byl zapsaný jako stavební dělník, který zahynul při nehodě na staveništi, jeho posledním zaměstnavatelem byla stavební firma v Mykolajivu. Podle šéfové šlo o spolehlivého partnera v situacích, kdy profilové detaily děvčat vyžadovaly drobné estetické vylepšení. Tak jsme Snižne vymazaly z mojí osobní historie i z historie mojí rodiny, jako by tam nikdo z nás nikdy ani nebyl.

Přestože jsem se připravila na cokoliv, teď jsem se radovala, že jsem si mohla ponechat játra i ledviny a nemusela dál klepat na dveře sňatkových agentur. V porovnání s tím působilo darování několika vajíček docela malicherně.

O dárcovství jsem nikomu neřekla. Ani později se nikdo nevyptával, jak jsem se do takového odvětví dostala. Šéfová občas zmínila, že po mně chňapla hned, jakmile si uvědomila, že jsem bystrá, mám zkušenosti ze světa a umím jazyky, a tak všichni předpokládali, že jsem rovnou začala v kanceláři jako koordinátorka. Mé dárcovství bylo zcela nepodstatné, a když jsem postoupila v kariéře, měla jsem pocit, že zmínka o něm by mě svrhla na stejnou úroveň s ostatními děvčaty. Jen bych ztratila autoritu.

Nelhala jsem ti úmyslně. Přikrášlování jsem považovala za neškodné kosmetické úpravy, jakých se dopouštěli všichni.

HELSINKY

2016

„Muže nemáš,“ poznamenala Darja u barového pultu. „To je na tobě vidět. Máš vůbec něco? Daču, dům, aspoň auto?“

Předstírala jsem, že jsem její otázku neslyšela, a objednala jsem nám kávu a koňak. Teprve když jsem začala lovit peněženku, pustila jsem Darjinu paži. Držela jsem ji zbytečně: z parku se mnou odešla bez protestů, což mě překvapilo. Pořád jsem docela nestrávila, že už nad ní nemám moc. Že přede mnou nemusí utíkat.

„Snad aspoň práci máš?“

Odnesla jsem nám nápoje do volné lóže. Bar byl stejná nálevna jako všechny v okolí a my jako jacíkoliv jiní hosté chtiví alkoholu, až na to, že jsme si neobjednaly pivo. Zákazníků tu bylo málo, jako obvykle v pondělní podvečer, jen něklik přebytečných párů očí. Dva východy, zatím bez vyhazovačů.

„Pracuju v překladatelské firmě,“ vymyslela jsem si.

„Na jazyky jsi byla vždycky dobrá.“

Snažila jsem se nedat najevo úlevu. Darja nevěděla, za co mě platí, a možná ani, kde bydlím. To už něco znamenalo, přestože to neodpovídalo na nejpodstatnější otázku: jak mě našla a proč právě teď.

„Tak spusť, nechal tě chlap?“

Darja si nabrala hrst ořechů z misky, kterou někdo nechal na stole, a uvelebila se, jako by čekala na dobrý film. Nadále jsem mlčela. Nehodlala jsem její domněnky uvádět na pravou míru. Jenom ať si myslí, že jsem někoho měla.

„Byli jste manželé?“

Moje prsty obemknuté kolem sklenky Darju neošálily. Popadla mě za zápěstí, rozevřela mi ruku sevřenou v pěst a přečetla si v ní celý můj život. Při pohledu na moje zanícené nehtové kůžičky mlaskla. Hodinky vykukující zpod rukávu dřív patřily mámě, ona se nad nimi rozesmála. I já sama jsem věděla, jak moje ruce bez prstenů působí.

„Žádný div, že tě nechal. Děti?“

„Nemám.“

„Stejně bys nebyla dobrá máma.“

Darja nemohla tušit, jak hluboko mě její popíchnutí bodlo, a já to na sobě nesměla dát znát. Kousla jsem se do jazyka a nechala ji, ať si prohlíží můj vytahaný límec, ruce uklízečky a nenalíčené řasy bez nalepených štětiček. Světlo v baru bylo milosrdnější než zářivé jarní slunce venku, ale mně nepomohlo. Nic na mně nedýchalo minulostí. Darja významně pohlédla na můj batoh a její výraz jako by říkal, tak takhle jsi skončila. Můj úpadek ji očividně těšil.

„Nemůžeš si dovolit mi zaplatit,“ prohlásila a požitkářsky kroužila koňakem ve skleničce, jako by věděla, proč jsem nesáhla po sklence stejně dychtivě: protože ceny v baru jsou vysoké a já nevěřila, že se Darja nabídne zaplatit. Kdykoli jsme spolu šly ven, vždycky jsem všechno platila já.

„Něco vymyslím. Řekni, kolik chceš.“

„A pak, co? Co si myslíš, že za ty peníze dostaneš?“

„To víš moc dobře.“

„Na přátelství,“ řekla, pozvedla sklenku a zasmála se.

Zuby měla stále bílé, jen špičák sotva znatelně zažloutlý od nikotinu. Přesto neměla právo pohrdat mojí sešlostí. Copak si neuvědomovala, jak sama vypadá? Nehtové valy mívala zdravé, nehty vlastní a živé, bez hrbolků a s povrchem bezchybným jako u miminka. Takové prsty by se hodily na struny houslí. Teď měla za nehty špínu, klouby prstů popraskané a pokožku, kterou jí dřív mohli všichni závidět, tenkou jako papír přihlášky do hotelu. Vlasy měla v lepší kondici; světlé lokny do pasu byly nicméně ty tam, nahradilo je husté tmavé mikádo. Něco se jí stalo, ale co? Válka to být nemohla, ani osud její rodiny. V těch věcech jsem se vyznala. Dospět do takového stavu trvalo celé roky.

„Určitě jsi doufala, že tě dřív najde někdo jiný než já.“

Darja se naklonila nad stůl, aby si prohlédla můj obličej, chytila mě za tvář a štípla. Chvilku jsem si myslela, že mi strčí prsty do pusy a vyzkouší, jaké mám zuby. Odtáhla jsem se, přestože jsem měla předstírat, že se nebojím, pohledět jí zpříma do očí. Věděla jsem, jak postavit vzpurné dívky do latě, jenže jsem to nikdy nemusela provádět úplně sama.

„Jak v noci spíš? Odvážíš se vůbec zavřít oči? Není divu, že vypadáš takhle.“

Darja vylovila z kapsy telefon, chvíli ho obracela v prstech, jako by se rozmýšlela, komu zavolat, a nakonec ho zvedla před sebe. Zablesklo se. Podvědomě jsem si zakryla obličej rukou, příliš pozdě.

„Ty kruhy pod očima,“ ušklíbla se Darja, když zvětšovala snímek na displeji zářícím před ní. „Kolik myslíš, že by za tebe zaplatili?“

Nejdřív mě napadlo, že odhaduje moji hodnotu jako dárkyně. Pak mi došlo, co měla na mysli. Mávala přede mnou čerstvým důkazem, že se se mnou setkala, že jsem tady, v Helsinkách. Mohla vydírat mě, agenturu, své bývalé klienty, vás, všechny. Chtěla mě snad prodat mé bývalé šéfové? To měla být její konečná pomsta? Anebo se stala lovkyní hlav z finanční tísně? Ale jestli přišla kvůli mně, proč by nás chtěla odhalit rodině v parku? Že by mě tím jenom provokovala? Opravdu se tak změnila, moje Darja?

„Svět se netočí kolem tebe,“ prohlásila. „Kvůli tobě tu nejsem.“

Vzhlédla jsem a pohled zastavila na Darjině bradě, která se jí zašpičatila. „Ani kvůli penězům.“

Vyprskla jsem a odvrátila jsem zrak k oknu.

„I když pro tebe je to samozřejmě nepochopitelná myšlenka,“ pokračovala Darja.

„Tak co tady sakra děláš?“

„Jenom jsem chtěla vidět rodinu, nic víc.“

„Vidět rodinu? Hodláš je vydírat?“

„Chtěla jsem vidět, jak holčička roste.“

Darja odhodila telefon na stůl. Nenapadal mě žádný důvod, proč by lhala, a vzpomněla jsem si, jak dychtivě děti v parku sledovala. Pokud přišla kvůli nim, nechtěla se mi mstít. To nebylo k zahození.

„Je to zakázané. Podepsala jsi lejstra. Takové věci se u nás netrpí.“

„U nás,“ zopakovala Darja a zvedla jedno obočí.

Jenom mi to uklouzlo. U nás už neexistovalo. Ani šéfová, ani kancelář, ani můj vlastní pracovní stůl. Ani kreditky. Ani poslíčci. Nikdo, komu bych mohla přikázat vyřídit nepříjemnou záležitost. Takhle jsem s Darjou nikdy nemluvila: bez jakýchkoliv možností nátlaku. Netušila jsem, co dělat, co říct. Chvilku jsem uvažovala, že bych jí konečně řekla o vlastním dárcovství. Změnilo by to její postoj ke mně? Nebyla bych pro ni pouhá bývalá nadřízená, byla bych jako jedno z děvčat, jim rovná. Pak jsem myšlenku zavrhla. Ještě ne, alespoň zatím.

„Dáme si další?“

Darja odstrčila prázdnou skleničku od koňaku. Čekala, že vstanu a půjdu k baru. Nespěchala, nepokukovala po hodinách ani ke dveřím nebo oknu, nesnížila hlas, a na rozdíl ode mě dovolila svým rukám hrát si s telefonem, skleničkou nebo miskou, a to nikoli z nervozity. Zkrátka jí nezáleželo na tom, co si o jejím chování pomyslím.

„To samé?“

Nečekala jsem na její potenciálně ještě dražší přání. Nápoje dávkované po čtyřech centilitrech mizely až příliš rychle. Rozhodla jsem se tentokrát objednat levnější finskou pálenku. Směs koňaku a vodky Jaloviina představím Darje jako finskou specialitu, kterou stojí za to ochutnat. U pultu jsem se ohlédla.

Darja seděla na místě jako pecka, zády ke druhému východu. I kdybych se dostala ven nepozorovaně, okamžitě by si mého útěku všimla a stačil by jí jediný telefonát, odeslat mou fotografii a bylo by po mně. Mé tělo by shodili ze střechy paneláku, zabalili do igelitu nebo koberce a pohodili na staveništi nebo mrskli do moře. To by přítelkyni nikdo neudělal. My bývaly přítelkyně, ale to už je minulost.

Darja si čichla ke sklence. Čekala jsem, že nakrčí nos a pošle mě pro něco jiného. Souhlasné přikývnutí nicméně potvrdilo, že můj trik zabral.

„Připijeme si na rodinu z psího parku,“ řekla a pozvedla skleničku. „Všechno mi pověz.“

„Já je neznám.“

„Jen se nedělej.“

Darja pomalu vyslovila jména obou dětí. Z výslovnosti bylo slyšet, že jména dlouho trénovala, přestože jí finské hlásky neseděly do úst. Děvčata neměla vědět nic o potomcích svých klientů, už vůbec ne jméno byť jediného dítěte. Sevřela jsem ruku pod deskou stolu v pěst.

„Přijela jsi do Helsinek kvůli dětem?“ zeptala se.

„Jistě že ne. Ani jsem si nepamatovala, že tu ta rodina bydlí.“

„Ale pak sis najednou vzpomněla?“

„Přesně tak.“

Rty jsem se dotkla skleničky. Zpod rukávu mi znovu vyklouzly starodávné hodinky. Darja přelétla očima moje zápěstí i moje nehty, koutky úst se jí vlnily úsměvem. Tu situaci si užívala, svou převahu. Užívala jsem si to já sama někdy stejně? Mívala jsem dobrý pocit, že jsem si mohla uchazečky posadit na pohovku ve své kanceláři a vyptávat se jich na věci, o kterých nechtěly mluvit? Já jsem si ty otázky nevymyslela. Jenom jsem nahlas opakovala slova vytištěná v dotazníku a zapisovala odpovědi. A Darja se jimi zaskočit nenechala, natož aby se cítila dotčená. Práci chtěla a uvědomovala si, co se od ní očekává.

Darja do mě šťouchla podtáckem.

„Rodinu jsem potkala náhodou cestou do práce,“ vymyslela jsem si.

„A pak jsi je začala sledovat. Hodláš je vydírat?“

„Já?“

„Ty. Vypadáš, že by ti příjem navíc bodnul. Proč bys je jinak pozorovala? Viděla jsem tě v tom parku nejmíň třikrát. Není to pro tebe trochu nebezpečné?“

„Chodím do parku, když se mi stýská po tobě.“

„Ale nepovídej.“

„Je to pravda, vážně. Ta jejich holčička má tvůj úsměv.“

Darje se zachvěla brada; konečně jsem ji nějak zasáhla. Dveře baru se otevřely a zavřely, závan vzduchu mi ochladil pokožku pod halenkou přilepenou k zádům. Otřela jsem si horní ret. Možností jsem měla málo. Mohla bych někomu z agentury poslat anonymní zprávu, že Darja špehuje své bývalé klienty, ale ten nápad jsem hned zavrhla: Darje by stačilo ukázat jim moji fotografii a tím by moje hra skončila. Nejlepší bude, když uprchnu. Hned teď. Mohla bych popadnout ze stolu Darjin telefon, vyběhnout z támhletěch dveří a odjet autobusem na letiště nebo do přístavu. A co potom? Útěk byl drahý, život v podzemí ještě dražší.

Nechala jsem vodu odtéct, dokud neproudila ledová, a opláchla si obličej. Pak jsem zkontrolovala, jestli se mi někdo nesnažil dovolat. Dotkla jsem se displeje: žádné zprávy ani nepřijaté hovory. Žádný důvod si myslet, že doma není všechno v pořádku, a přesto na mě ze zrcadla na toaletě zírala vyplašená žena, zatímco jsem hledala mámino číslo. Oznamovací tón mi zněl v uchu jako mlhová siréna, příliš dlouho. Že by se přece jen něco stalo? Proč jsem mámě nezkusila zavolat hned v parku? Nechtěla jsem Darje prozradit, že v Helsinkách někoho mám. Nechtěla jsem telefonátem vzbudit její zvědavost, a to možná byla chyba.

„Děje se něco?“ zeptala se máma.

Zvedla telefon. Byla doma. Byla v pořádku. Vařila večeři jako v kterýkoliv jiný den. V telefonu cinkal nerezový hrnec a rozhlasová stanice Promin FM křičela zprávy z Ukrajiny. Úlevou jsem se musela opřít o pevnou dlaždičkovou zeď.

„Proč ti tak trvalo zvednout telefon?“

Hlas se mi nestihl vrátit, byl tenký jako nouzová píšťalka. Máma hned zpozorněla. Vypnula počítač, rádio ztichlo.

„Zníš nějak divně.“

„Přijdu později. Přidali mi nějakou práci.“

„Opravdu?“

Máma vždy poznala, když se něco dělo. Podobně jsem jí telefonovala už dřív, přestože z jiných důvodů. Někdy jsem prostě jen chtěla mít chvíli klid. Jindy jsem potřebovala ticho. To máma chápala. Věděla, že pláču radši o samotě. Občas jsem ale měla pocit, že uvažuje, jestli si nemůžu něco udělat, a tehdy se mi zachtělo plesknout ji přes ruku, kterou mi starostlivě položila na rameno. Tentokrát bylo její tušení správné.

„Mám si začít dělat starosti? Nebo začít balit?“

„Nehysterči. Uvidíme se později.“

Do dveří vrazila jakási mírně přiopilá coura. Znovu jsem pustila vodu, počkala, až odteče, a otřela si krk mokrým papírovým ručníkem. Napila jsem se přímo z kohoutku, abych si pročistila hlavu. Nesmím se opít, ne teď. Nevěděla jsem, jak ten večer skončí. Pokud Darja nocuje v hotelu, doprovodím ji tam? A co když nemá kde přespat a nacpe se ke mně? Nechtěla jsem jí ukázat, kde bydlím. Na druhou stranu jsem nemohla tušit, jestli mě už dřív nesledovala z parku domů. Pokud tomu tak ale bylo, proč se prozradila až teď?

Mé prsty začaly znovu projíždět telefonní čísla. Nebylo jich mnoho. Jenom na zákazníky, kterým jsem chodila uklízet, a číslo šéfa úklidové firmy. Přátele už jsem neměla, nikoho, koho požádat o pomoc, kromě mámy a ta mi tentokrát pomoct nemohla. Stesk mě opět přepadl v nevhodnou chvíli. Stýskalo se mi po tobě.

* * *

Přinesla jsem nám další finskou pálenku a doufala, že brzy donesou cibulové kroužky, které jsem objednala. Myslela jsem si, že Darja si na alkohol nepotrpí. Mýlila jsem se. Zvedla sklenku.

„Připijeme si na ženy? Všem matkám, co ty na to?“

Zvedla jsem skleničku a všimla si, že Darjin telefon ze stolu zmizel. Už jen proto jsem nadskočila při bouchnutí dveří a musela se ohlédnout. Jak dlouho mě Darja sledovala, jak dlouho mě fotila? Dny, týdny, měsíce, nebo ještě déle? Co když už mé fotografie poslala hyenám, které po mně pátraly? Nevěděla jsem, kdo se na mě vrhne první: jestli šéfová, ty nebo tví poslíčci, anebo jestli přijdete všichni v jednom šiku.

Cibulové kroužky kdesi vázly. Šla jsem popohnat číšníka kmitajícího za pultem a zároveň jsem na Darjin rozkaz objednala další nápoje. Začínala být opilá. Pokusila jsem se situaci zachránit tím, že jsem před ni s novou skleničkou alkoholu postavila i půllitr vody, jako to dělají místní. Darja ho uchopila s obočím pozvednutým, strčila do tekutiny prst a cákla mi do obličeje.

„S tímhle mám dělat co?“

„Vypít to.“

„Odkdy ty piješ s koňakem vodu? Kohoutkovou?“

Zavrtěla hlavou jako číšníci na Ukrajině, když se host začal přiklánět k pokrmu, který nemohli doporučit. Gesto bylo vždy decentní a důvěrné, číšník hleděl přímo do očí. Darja na mě teď pohlédla úplně stejně a s překvapivě jasným zrakem, přestože se jí oči opile leskly. Jako by o mně věděla víc, než měla. Odvrátila jsem tvář k oknu a soustředila se na důchodce, kteří se zastavili na ulici a klábosili. Oba měli překvapivě rovná záda. Málem jsem slyšela, jak se baví o zájezdech, o svých četných koníčcích, o čekání na nové brambory, které nakoupí v obchodě.

Darja pokrčila rameny a navrhla další přípitek. „Na Helsinky, město nečekaných setkání?“

Klepla prázdnou skleničkou do stolu. Sklenička byla malá, alkohol mizel příliš rychle a mě děsil účet.

„Proč jsi proboha přišla zrovna sem?“ zeptala se Darja a významně se rozhlížela kolem. „Helsinky nejsou Paříž, Londýn ani Vídeň.“

„Helsinky jsou pěkné město.“

„Odpověz,“ utrhla se na mě Darja.

Okamžik jsem polykala na prázdno. Už jsem tu ženu neznala. Čeho byla schopná, co chtěla? Rodina z parku by jistě vysázela slušnou částku výměnou za to, že jim nebudeme komplikovat jejich dokonalý život, a moje bývalá šéfová by za mě zaplatila ještě víc. To Darju muselo lákat, ať tvrdila cokoliv. Jaký pytel peněz by dostala od tebe, jsem se neodvažovala ani hádat. Stala by se milionářkou, dolarovou.

„Dostala jsem se k finskému pasu,“ řekla jsem opatrně.

Přikývla, moje odpověď ji uspokojila. Pas téhle země byl výhrou v loterii pro kohokoliv. Udělala jsem nicméně chybu, že jsem si podvědomě přitáhla batoh, a Darja si toho všimla.

„Ukaž.“

Kousla jsem se do rtu. Nemohla jsem tvrdit, že jsem ho nechala doma. Někdo v mé situaci nikdy nemůže tušit, jestli nebude muset náhle odjet, a Darja to věděla. Vytrhla mi pas z neochotných prstů, profesionálním hmatem prohnula jeho červené desky a seznala, že je pravý.

„Finská občanka Ruslana Toivonenová,“ ochutnávala to jméno. „Kdo je Ruslana Toivonenová?“

„Já nevím. Ukrajinka, která je vdaná za Fina. Odstěhovala se do Švédska a prodala papíry, protože potřebovala peníze.“

„Na tohle dostaneš legální práci,“ pronesla Darja. „To ti projde, i když ona je mladší než ty.“

Natáhla jsem ruku. Chtěla jsem svůj pas zpátky.

„Co kdybych ti ho pohlídala?“ navrhla Darja. „Stejně jako jsi ty hlídala moje papíry.“

Stáhla jsem se, opřela se a málem si znovu přitáhla batoh, ale ovládla jsem se. Darja si ho nepotřebovala všímat ani o trochu víc. Nevěděla, že u sebe mám taky Ruslanin řidičský průkaz a kartičku pojišťovny. I ty byly součástí tlustého štůsku dokumentů, který jsem si sehnala a do kterého patřil dokonce pas vhodný pro matku Ruslany Toivonenové. Jiné cestovní doklady pro ženu mého věku v balíčku bohužel nebyly. Na doklady někoho jiného jsem uprchnout nemohla. O mé nové identitě Darja nicméně nevěděla prakticky nic. Jak se jí podařilo mě najít? Že by sledovala máminy cesty do Finska? Tomu se mi nechtělo věřit. Máma se na cestu vždy důkladně připravila, ani nikdo jiný mě přes ni najít nedokázal. Ani bývalá šéfová. Ani ty. Bylo to skutečně tak prosté, že Darja vypátrala rodinu z parku a přitom narazila na mě? Mohla to být opravdu náhoda?

„Jsou biometrické údaje tvoje, nebo té Ruslany?“ zeptala se Darja.

„Na helsinském letišti se dá projít i bez nich.“

„Neřekla bych, žes měla čas čekat na dokonalý pas. Vzalas tenhle a spoléhala na štěstí. Abys věděla, občas jsem si představovala, jaký tvůj útěk asi byl.“

Darja předváděla hrůzu a tiskla si můj pas na prsa, jako by stála na prahu infarktu, až se rozchechtala. Další tak dobrý balíček dokumentů už bych nesehnala, a proto jsem ji musela nechat, aby si hrála s mým drahocenným pasem, vyfotila si ho a dělala, jako že ho roztrhá. Musela jsem jí dovolit se tak chovat, jako by to pro mě nemělo žádný význam, aby si neuvědomila, jak moc pro mě pas znamená.

„Pamatuješ, jak nás kdysi na letišti zastavili na celnici? Celník si nejdřív v klidu prohlédl naše pasy, pak z nich vyškubl stránky a prohlásil, že s takovými propustkami nepojedeme nikam. Šéfová se mohla vzteknout. Tak naštvanou jsem ji ještě neviděla.“

Přinesli košík s cibulovými kroužky.

„Po tom, cos provedla, se šéfová vztekala ještě víc. Vyslýchali všechny tvoje holky, mě obzvlášť důkladně. Všichni byli přesvědčení, že něco vím.“

„Tys jim ale nic neřekla.“

„Co bych jim tak mohla říct?“

Darja mi hodila pas. Trefil mě do prsou.

„Přines další pití.“

Mezi námi pozvolna vyrostla skleněná zeď a Darje se začal plést jazyk. Nevěděla jsem, jaká bude v nejhlubší opilosti, jestli se mi bude dál vysmívat, vyvolá hádku, anebo jestli ji přepadne lítost a svěří se mi. Doufala jsem v poslední možnost, jenže marně. Náhlá nevolnost ji vyhnala na toaletu. Já do sebe mezitím jakoby kradmo obrátila půllitr vody. Vylovila jsem z kapsy dózičku tygří masti a zhluboka vdechovala její kafrovou a mátovou vůni. Pořád jsem měla za co bojovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psí park.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.