Přeložil Petr Jiříček

Copyright © 2019 by Lizzie Page

All Rights Reserved

Copyright © 2020 for the Czech Translation by Petr Jiříček

Copyright © 2020 for Cover by Lucie Vávrová

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-249-4272-8

Pro mého milovaného tátu Lena Lierense,

kterého za války evakuovali ze Stepney u Londýna

do Hinckley u Leicesteru.

Svolali je z hor,

povolali z údolí.

Země je měla za připravené,

když muže volala do zbraně.

Ať jejich utrpení ověnčené není slzami,

když procházejí kolem nás do války,

a přestože tvé srdce puká steskem,

nech je zpívat tuhle píseň.

Ohně v našich domovech ať nevyhasnou,

naše srdce po tom touží,

naši synové jsou kdesi v dáli,

jedno přání mají – o domově sní.

Stříbřitou záři kdesi v dáli vidím,

přes mraky k nám prosvítá,

tak rozrazte tu šedou clonu,

nechť chlapci naši už vrátí se domů.

Slova napsala Lena Guilbert Brownová Fordová

Hudbu složil Ivor Novello

Kapitola první

1939 – dnes

V srpnu k nám přišly dvě ženy na přepočet místností – s klobouky na hlavě a deskami v rukou. V domě se zdržely všehovšudy minutu. Rovnou vyběhly po schodech, otevřely dveře, a než jsem si stihla namalovat rty, byly už znovu dole. Celé dopoledne jsem uklízela, pekla a vytírala úplně zbytečně. Laskavě poděkovaly za můj čas, a přestože už byly pryč, ještě jsem jim děkovala za jejich úsilí.

Ne, takhle to nechat nemůžu.

Rozrazím vstupní dveře a seběhnu za nimi po schodech na chodník. Pantofle na nohách neřeším – pokud bych nepromluvila, Edmund by mi dal co proto.

„Promiňte. Povídám – promiňte!“ Beze slov se otočí.

„Naše volné pokoje ve skutečnosti nejsou volné,“ vysvětluju.

Menší žena zvedne obočí, ale nevypadá, jako by čekala, co řeknu dál.

Přesto pokračuju. Když už tak už, říkám si.

„Můj manžel jeden potřebuje. Je to návštěvnický pokoj pro naše příbuzné.“

Vyšší žena na mě hledí nesouhlasně. „To ale stále jeden zbývá.“

„Myslíte šatnu?“ vyhrknu, a vzápětí si uvědomím, jak hloupě ta slova musela znít. Nebyla jen hloupá – v těchto dnech mohou být i velmi zrádná.

Nakloní ke mně své desky, abych do nich nahlédla.

„Napsaly jsme vám jedno,“ řekla a ukázala na naše jména: pan a paní Loweovi. Tři pokoje. „Jen jedno. To zvládnete.“

Menší žena se ke mně nakloní. „Nemusí to nic znamenat.“

Já ale vím, že něco přijde. Vím to, protože se to stalo i posledně, když to nikdo nečekal. Je snadné namítat, že v roce 1933 nebo 1937 k ničemu nedošlo, ale v roce 1914 ano – to je fakt, který lidé rádi opomíjejí.

Stále váhavě postávám v předzahrádce na chodníku. Ženy opatrně otevírají a zase zavírají branku – nikdo nemůže říct, že nejsou svědomité – a já otevírám a zavírám ústa jako zlatá rybka ve stolním (rozumějte jednopokojovém) akváriu. Ženy míří k šestce, kde už se ve dveřích zjevuje paní Deanová a vřele je zve dál.

Paní Burtonová zase vychází ze dvojky – bydleli tady ještě přede mnou. Všímám si, že v rukou drží utěrku a hrnek a na hlavě jí nejistě visí jedna velká růžová natáčka.

Ale kdo jsem, abych je soudila? Stojím před domem v pantoflích, které vystavuji světu na odiv…

Paní Burtonová a já jsme sousedky už osmnáct let, ale rozhovory s ní bych hravě spočítala na prstech jedné ruky: okapy, stromy, vánoční pozdravy. A dvakrát, co jí utekli psi. Edmund přátelství nepodporuje. Nemá rád lidi, kteří nám lezou do soukromí (i když, pokud je mi známo, my žádné soukromí nemáme).

Vidí mě a přikývne. Je to mírumilovná a zdvořilá žena. Odhaduji, že jí může být asi jako mně, ale vypadá starší – ostatně jak ženy s dětmi obvykle vypadají.

„Netrvalo to příliš dlouho, co?“

„Ne…“

„Přála bych si, abychom měli pokoj,“ řekla příjemným hlasem.

„Ach, ano.“

„Je hezké přispět svým dílem.“

„Ano, přispět, absolutně.“ Váhám. „Pravděpodobně to ale nic neznamená, že?“

Dům paní Burtonové je také třípokojový, ona však má dvě téměř dospělé dcery. Jedna je odvážná, naklání se z okna a mává lidem na ulici, zatímco ta druhá má věčně hlavu zabořenou v knize. U paní Burtonové si ženy mohly napsat nulu. Usmívá se, ale toužebně. Říkává, že by jich přivítala klidně devět nebo deset. „Prostě pro ně chcete něco udělat, že ano? Pomoci těm dětem utéct před nálety.“

Ano, jistě, jistě, ale když ono je tolik věcí, které vám v tom brání. Zkrátka nemůžu.

Paní Burtonová se vrací zpět do dvojky, pak se ale zastaví.

„Co kdybyste se zastavila na šálek čaje, paní Loweová?

Vypadáte, že to potřebujete.“

Dům paní Burtonové je identický s tím naším, ale styl zařízení a nábytek v něm jsou mnohem ošuntělejší. Tapeta v kuchyni se na několika místech loupe. Strop vykazuje známky průsaku, krémová plocha je nyní hnědá. Cítím však, že je zde více lásky. Méně lásky k vybavení znamená více lásky k lidem. Nevím, jestli je to pravda, ale tady to tak cítím.

Můj dům je velmi uklizený.

Paní Burtonová se strachuje, že mě její psi budou obtěžovat. Má dva velké chlupaté hafany. Neříkám to nahlas, ale jsou to hodně nezajímavá zvířata. Přijde mi zvláštní, že si ze všech psů na světě vybrala právě tyhle. Řekla jsem jí, že jsou milí, a když vyskočí a tlapami se mi opírají o sukni, předstírám, jak je to okouzlující. Psi obracejí svou pozornost k mým pantoflím, snažím se je odstrčit. Nepotřebuju na ně ještě upozorňovat, sama jsem zděšená, že jsem se nepřezula.

Úřednicemi jsem byla tak zaskočená, až jsem v nich vyběhla ven. Chci, aby bylo jasno, že nejsem typ dámy, která by obvykle lítala v pantoflích až na ulici – nebo k sousedům. Jeden ze psů vyskočí na křeslo a pohybuje zadní částí těla po polštáři sem a tam.

Červenám se. Nejsem zvyklá na psy a nevím, jestli je tento „projev náklonnosti“ určen pouze mně, nebo jestli je taková show připravena pro každého návštěvníka. Možná, že se mi pes snaží něco říct?

Paní Burtonová se ptá, jestli mi bude přiděleno nějaké evakuované dítě, a já unaveně odpovím: „Jedno, jen jedno, ale můj muž…“ načnu větu a pomyslím si: Opravdu se to může stát? Byť by to bylo jedno, jen jedno jediné.

Paní Burtonová konečně pustí psy ven a ptá se, jestli pro něj – nebo pro ni – něco mám. Já na ni jen zmateně hledím.

„Myslím pro to evakuované…“

Pořád nic. Edmund říká, že mi to někdy nepálí.

„Hračky?“

Hračky! Samozřejmě. Ty mne nenapadly. „Ne, nic.“ Lituji to ubohé dítě, které by přišlo do mého domu. Žádný houpací kůň. Dokonce ani plyšový medvěd. Mám se toho hodně co učit. Nedokážu cítit nadšení, vždy si rychle řeknu: Nebude to fungovat, nemá smysl doufat.

„Mohla bych vám s tím pomoci,“ nabízí se paní Burtonová, a přestože jí říkám „Ne, opravdu ne, paní Burtonová, prosím“, tak už míří po schodech nahoru a nechává mě samotnou v kuchyni u stolu a s tikajícími hodinami. Jdou o pět minut napřed. Nebo se o pět minut zpožďují moje? Přála bych si nebýt tak trapná. Paní Burtonová má krajkovaný ubrus, přesně takový, jaký moje sestra vždy ze srdce nenáviděla. Podívám se na své nehty. Alespoň ty jsou čisté. Na druhé straně místnosti leží noviny, ale nedosáhnu na ně, a stejně nepatří k těm zrovna informovaným.

Paní Burtonová už se potácí dolů ze schodů, hlava jí vykukuje zpoza přeplněné lepenkové krabice. S hlasitým „uff“ ji položí na zem mezi nás a vytahuje z ní věci, jednu po druhé. Pera, knihy, pastelky, kuličky, kopací míč, sběratelské album se známkami a – jen pro případ – švihadlo.

„To je na zahradu. Sama jsem kvůli němu přišla o tři oblíbené ozdoby – sošku chlapce na pianu, dívku s houslemi a kozla.“

Netuším, zda očekává, že si z těch věcí vyberu jednu, nebo mi dává celou krabici – dokud mi ji nepřisune k nohám.

„Všechno je to vaše, paní Loweová.“

„Nemyslím si, že je to–“

„Pomůže to, aby se to malé u vás cítilo jako doma, nebo ne?“

Drahý Bože, opravdu se to děje? Tolik o tom, že to nic neznamená.

Paní Burtonová mi dává cukr do čaje. Je tak dychtivá, aby udělala život lepším. Je slunce – a já déšť.

Přehrabuju se rukou v kapse a zvažuju, jestli bych jí to měla zaplatit. Paní Burtonová se nevěřícně směje.

„Udělala byste totéž, kdyby to bylo naopak, nebo ne?“

„Neexistuje, abychom tu měli evakuované dítě, v žádném případě,“ protestuje Edmund, zatímco se láduje kuřecím a pórkovým pájem a kaší. Přiznávám, páj není mé nejlepší jídlo – v poslední době jaksi nedokážu trefit správnou konzistenci. Mohu jej přidat na dlouhý seznam nedostatků, které mě štvou. Mrkev v mém podání je také nebezpečně převařená, ale Edmund to tak má rád. Dokonce i jeho vlastní křupání mu vadí.

„Ještě k tomu nutně nemusí dojít,“ povídám. „Nemyslím si, že by hrozila další válka, ty snad jo?“ tážu se nervózně. „Nikdo přece není tak hloupý.“

Všichni jsou tak hloupí.

„Nebudu tady mít pobíhající a křičící děcka.“

„Proč by měla křičet?“ Při večeři s Edmundem se vždy snažím zůstat klidná a zdvořilá. Alespoň těch dvanáct minut denně.

Představuju si čísla jedna, dvě, tři, pět, šest – naše sousedky, normálně vypadající ženy – jak se vzrušeně těší na nové londýnské děti, které musejí utíkat před bombami. Představuju si, že všechny mají požehnání svých manželů.

Pokračuju v krájení páje. Nůž nemilosrdně vrže po talíři. Edmund vítězí.

„Nechci, aby špinavá městská děcka rozmazávala špínu ze svých rukou po našich zdech.“

„Proč by to dělala?“

„Existuje spousta rodin, které by si je mohly vzít.“ Pauza.

„Edmunde, my ale jsme rodina, která si je může vzít.“

„Myslel jsem takové, které mají děti – a znají je. Dokážou se o ty městské divochy postarat lépe než my.“

Než já, myslí Edmund. Myslí si, že já se nedokážu postarat o dítě. Ve stejnou chvíli, kdy odloží nůž a vidličku na talíř, zvednu jej ze stolu, seškrábu zbytky do koše, odnesu talíř do dřezu a umyju jej. Edmund stále sedí a hledí do dálky. Náš společný čas skončil.

A o tři týdny později se německá armáda seskupuje u polských hranic, Hitler odjíždí a podepisuje mírovou smlouvu s Rusy, což je něco, co si ani trochu nepřejeme. V Británii nastává rozruch. Znovu ne! Nacisté musí být zastaveni – ale vážně, musíme to být zrovna my, kdo to má udělat?

Četla jsem vládní letáky, jak se chránit před bombovými nálety. Nakoupím a pověsím zatemňující látku – každé okno musí být zakryté, ven nesmí proniknout ani záblesk světla. Pouliční lampy už se nerozsvítí a Edmund si dokonce odšrouboval i světlo ze svého bicyklu. Povídá se, že příděly budou rozdány spíše dřív než později, protože všichni mají ještě na paměti, jak posledně nedorazily včas.

„Poučení, které nám dala Velká válka,“ prohlašuje ministr zlověstně z rádia.

Lekce rozhodně nebyla dostatečná, pomyslím si. Když pošťák přináší očekávaný dopis, otáčím jej v rukou a v hlavě mi tiká, jako by na stole ležela časovaná bomba.

Edmund jde do obývacího pokoje naladit se na další várku špatných zpráv. Říkají nám to, co už jsme si dávno domýšleli: Operace Pied Piper – masová evakuace dětí z Londýna – se dává do pohybu.

Uklízím už důkladně uklizenou kuchyň, stále se vyhýbám otevření dopisu. Nakonec jej otevírám a čtu. Takže je to pravda. Dostali jsme jedno, jen jedno. Zítra mám jít do místního společenského sálu a vyzvednout si jej – nebo ji. Sál je od nás sotva pět minut chůze, takže se na nic nemůžu vymlouvat. V Hinckley je ostatně všechno pět minut daleko.

Peču jablkový páj, protože toto je stav národní pohotovosti. Co by mohlo být pro malého příchozího příjemnější uvítání než kousek páje? Jsme víc než na půli cesty ve válce – už není cesty zpět – a z Londýna budou přidělovat děti.

Je to jako příběh, který jsme slýchávali jako malí: o čápovi, který přinesl dítě – tedy s tím rozdílem, že já to chápala doslovně, a proto jsem si myslela, že čáp pak děti zase odnese tam, odkud přišly. A to na současnou situaci sedí jako prdel na hrnec. To evakuované u nás taky nebude věčně – snad.

Když je páj v troubě, jdu nahoru, podívat se na ten

„rezervní“ pokoj, o kterém jsem přidělovacím úřednicím řekla, že jej používají příbuzní, když přijedou na návštěvu. Jediný, kdo k nám někdy zavítal, byla má sestra Olive, a od té doby, co se tak stalo naposledy, uplynulo nejméně patnáct let.

Stěny v našem domě jsou holé. Někdy si vzpomenu na chaotickou krásu v domě Oliviny přítelkyně paní Fordové na Warrington Crescent: sotva byste našli místo, které by nebylo pokryté nějakým kusem umění – a nejen zdi, ale i komody, stoly, vitríny, každá plocha byla obestavěná pečlivě vybranou lampou, soškou nebo ozdůbkou. Paní Fordová byla známá svou náročností a vybraným vkusem. Když jsme se sem přestěhovali, plánovala jsem všude rozmístit obrazy, ale Edmund to zarazil. Říkal, že nechce ničit omítku.

Náš volný pokoj je jediná místnost, kde jsou stěny „poničené“. Na zdi naproti dveřím je obraz, který kreslila Olive. Žije uvnitř zdobného zlatého rámu, který upřímně dvakrát neladí s jednoduchým, tužkou kresleným portrétem v něm. Je to jeden z jejích mnoha náčrtů mé maličkosti. Nakreslila jich celou řadu, aby zvýšila své šance při žádosti o přijetí ke studiu, podané na vysokou školu v Goldsmiths. Žádosti, která byla vyslyšena. Na obraze se dívám z okna obývacího pokoje v našem starém rodinném domě. Způsob, jakým sestra zachytila mou tvář, mi připadá důvěrný i cizí zároveň: jsou tam všechny mé rysy, všechny ve správných proporcích, ale jsou naaranžované do výrazu optimismu, možná až nadšení. To není můj obvyklý výraz. Bylo mi devatenáct, když to kreslila. Jí bylo sedmnáct a půl. Ten půlrok byl pro Olive vždy nesmírně důležitý.

Tento obrázek asi není to pravé, co by mělo mít malé dítě ve svém pokoji, že? Měla bych místo něj pověsit něco jiného? Na co se tak asi děti rády dívají? Krásné chatky? Poníci?

Vytáhnu páj z trouby a nechám jej vychladnout. Pak jdu do postele. Edmund je venku, v kůlně nebo někde jinde. Nevím, kam šel.

Nemůžu spát. Dítě.

Jedno dítě, jen jedno, přijde, aby s námi žilo!

Kapitola druhá

1914 – tehdy

Všechno bylo roztřesené, všechno bylo rozmazané. Byla to šance naší generace něco si dokázat. To bylo ono. Vzrušení bylo tak elektrizující. Bylo mi devatenáct, Olive právě oslavila osmnáctiny. Richardovi a Edmundovi bylo shodně devatenáct. Christopherovi bylo dvacet. Mysleli jsme si, že víme všechno.

S hlasitým zatleskáním, které zastavilo veškerý ruch v ulici, vyskočil roznašeč novin na stoličku a začal předčítat palcové titulky. Reakcí na vše, co řekl, byl jásot davu, načež mladík vyhodil svou černou kšiltovku do vzduchu a před dopadnutím na zem ji zase chytil. Docela mě to fascinovalo.

„Británie je připravena na válku!“

„Hurá!“

„Loděnice pracují na plné obrátky!“

„Hurá!“

„Asquith stále ministrem války!“

„Hurá!“

Válka nás probudila. Bylo to, jako kdybychom do té doby byli náměsíční. Najednou jsme byli plní adrenalinu, cítili se jako machři, přeplnění možnostmi. Říkali tomu „válečný duch“ a byl všude, nakažlivý jako spalničky.

V sobotu poté, co byla válka oficiálně vyhlášena, nás pozvali – mě, tátu a Olive – tetička Cecily a strýček Toby k sobě na oběd. Nemyslím, že to byla přímo oslava, ale nemělo to k ní daleko. Edmund, jeho bratr Christopher a jejich rodiče se k nám měli připojit po obědě. Jejich rodina a má tetička se strýčkem si byli hodně blízcí a jen zřídkakdy se bez nich obešla nějaká rodinná akce.

Vždy jsem se oblékala pečlivě, ale toho dne jsem si dala obzvlášť záležet. Dlouhá námořnická sukně, bílá halenka, krajkový límec. Bylo povrchní dbát teď o svůj vzhled, když jsme byli ve válce? Otec se stále zajímal o zisk, Olive o umění, tetička Cecily o pořádání oslav a strýček Toby nadále holdoval sladové whisky a drahým doutníkům. Musí to být přijatelné.

Vyzkoušela jsem si jiný účes, pak další a další. Edmund nikdy neřekl, který se mu líbí, ale jednou mne na ulici zastavil cizinec, aby mi řekl, že můj krk může co do krásy soupeřit s šíjí Venuše mílóské. Uvažovala jsem, jestli tak můj krk vnímají všichni, nebo jestli to byl jen nějaký osamělý lovec žen.

Olive na sobě měla staré šaty; skvrny od barev na nich byly viditelné, ale stále se ještě daly nosit. Snažila jsem se nesouhlasit, ale bylo to těžké. Šaty nevypadaly, že jsou pro tuto příležitost úplně vhodné, a já se bála jen pomyslet, co na ně asi tak řekne Edmundova matka. Olive si však s oblékáním nikdy nedělala těžkou hlavu a od chvíle, kdy nastoupila na uměleckou školu, se to ještě zhoršilo. Chci říct, že její vzhled se tím zhoršil – pravda však je, že nálada se jí naopak razantně zlepšila. Právě načala svůj druhý rok na škole a na studiích milovala snad vše (i když teď se strachovala, že válka veškeré její potěšení utne). Vysvětlila jsem jí, že je to dost nepravděpodobné. Všichni říkali, že do Vánoc válka skončí. Já si vzala do hlavy, že skončí zimním slunovratem – nejkratším dnem v roce – protože mi to tak připadalo opravdu příhodné.

Tu sobotu však měla Olive opět jednu ze svých špatných nálad – především proto, že její přátelé, nějací Fordovi, měli ten den odpoledne živou párty a ona by mnohem raději byla tam než na našem ve všech směrech úplně tuctovém a klidném rodinném setkání. Fordovi žili na Warrington Crescent, ulici tak atraktivní, jak to zní, ani ne patnáct minut od našich, tedy od Portchester Terrace. Fordovi byli Američané a bohémové. Paní Fordová byla sběratelka umění. Její syn Walter zrovna dvakrát neuměl vzít za práci, ale byl proklatě pohledný a zjevně populární. Jejich dům byl vždy plný nejtalentovanějších a nejzajímavějších lidí, které paní Fordová rovněž „sbírala“.

Sešlosti tetičky Cecily a strýčka Tobyho byly zdrženlivější a lehce předvídatelné. Nicméně povinnosti měly větší váhu. Olive brala život volně, ale ne ve všech ohledech.

Můj otec se vždy oblékal velmi vhodně a ten den dorazil v dobře padnoucím obleku a v tak naleštěných botách, až jsme v nich téměř viděli naše odrazy. Byl ještě větší gentleman než většina těch, které znáte. Silně dbal na vzhled, ale nevyžadoval stejný postoj ode mě nebo Olive – takový přístup byl v té době docela neobvyklý; bylo to něco, co jsem ocenila až později.

Prošli jsme parkem do domu naší tetičky a strýčka v Cottesmore Gardens. Byl příjemný letní den a otec na poslední chvíli rozhodl, že nestojí za to volat taxi. Slunce bylo tak jasné, že jsme toho moc neviděli. Horko vytvořilo mezi stromy a domy mlhavý film. Viděla jsem koně, jak se zastavili, aby se hlučně napili. Najednou jsem Olive záviděla pohodlné boty, i když o jejím baretu, který si rovněž na poslední chvíli rozhodla vzít, jsem si myslela své. Typická Olive.

Nevadila mi túra po Londýně, jen jsem nechtěla vypadat, že přesně tak to mám nastaveno. Když jsme zahnuli do Kensington High Street, zůstali jsme v šoku. Kolem nás se provalily davy lidí.

„Aha,“ řekl rychle můj otec, „náborová kancelář.“ Olive trvala na tom, abychom se zastavili a dívali se.

Byla už taková. Vždy všechno pozorovala. Říkala nám, že lidé se dnes moc nerozhlížejí: „Pořád je to samý spěch, spěch, spěch a zaneprázdněnost.“ Říkala, že musíte vidět to, na co se díváte, to, co očekáváte, že uvidíte. Tak jsme se zastavili a dívali se. Dokonce i otec. Viděli jsme veselé mládence – nebyl tam nikdo, kdo by neměl dobrou náladu.

Bylo jasné, že jsou to lidé, kteří se těší, až hunům zasadí tvrdý úder. Byli tak veselí, až byste si mysleli, že jedou do Southendu na čajové koláčky a brouzdání v moři.

A další věc, která byla viditelná na první pohled a patrně zcela zřejmá, ale přesto mě zaujala: stáli tam chlapci všech typů postav a velikostí. Byli tam svalovci i tlouštíci, vysocí i malinkatí. Také měli různorodé oblečení: poznali byste v nich prodavače, úředníky, pošťáky i hochy z farmy. Bylo by tak úžasné vidět, jak se všichni spojí a promění v jednotnou britskou armádu. Vzalo by to všem dech, pomyslela jsem si.

A pak jsem si všimla něčeho dalšího. Šťouchla jsem do Olive.

„Ještě jim ani není všem osmnáct, že? Nemůže být.

Vypadají tak mladí.“

„Některým určitě bude. Jiní budou předstírat, že je.“

„Je ale nepošlou do války, že ne?“

Olive mi položila ruku na rameno. Z naší rodiny byla vždy ta liberálnější. „Pokud chtějí jít, proč by ne?“

„Richard měl pravdu!“ prohlásila tetička Cecily, sotva jsme překročili práh. „Ahoj, zlatíčka,“ pozdravila plná vzrušení. Šedé vlasy jí nedržely v drdolu. Límec měla z půlky přeložený. A sukni ještě objemnější než obvykle.

Dokonce i strýček Toby přišel do předsíně, aby nás pozdravil. „Richard to věděl!“ řekl a triumfálně nám potřásl rukama, jako kdyby vyhrál sázku. „Bude lépe vybavený než většina ostatních.“

Richard byl náš jediný bratranec. Vyrůstali jsme spolu, strávili jsme společně většinu času – ne-li všechen. Olive a já jsme ho nutily nosit dívčí čepce a šaty a hrát naše hry. Byl to poddajný chlapec, se kterým bylo snadné vyjít, navíc uměl skvěle zahrát lady Macbeth. Jeho zhroucení na podlahu nás přivádělo k záchvatům smíchu. Když jsme byli starší a už se odmítal převlékat pro naše hry, hrávali jsme spolu hady a žebříky, šachy nebo vrhcáby. Richard byl jedním z těch, kteří v deskových hrách neprohrávali. V jeho školce, která byla vybavena lépe než ta naše, ležela na okenním parapetu řada vycpaných plyšových medvědů, měli tam i houpacího koníka, na kterém bych se ráda houpala – dokonce jsem jej i pojmenovala, byla to Dotty. Richard si však opakovaně a někdy až nesnesitelně kopal míčem o zeď a Olive kreslila své skici. Jak jsme stárli, pořád jsme si spolu hráli, jen namísto hraní na lady Macbeth jsem raději trhala sedmikrásky.

Začátkem roku náš miláček Richard četl článek v The Times, který naznačoval, že válka je na spadnutí. To ho podnítilo k akci – aniž by to někomu řekl, rozběhl se na náborové setkání v londýnském hotelu Cecil. To na nás všechny pochopitelně zapůsobilo, protože Cecil byl opravdu velkolepý.

„Co se stalo?“ naléhali jsme na něj, když se vrátil. Richard předstíral lhostejnost. „Ptali se mě na kriket a ragby,“ odpověděl nonšalantně.

„A?“

„A pak…“ pokrčil skromně rameny, „řekli, že mě vezmou.“

Samozřejmě, že ho vzali. Náš Richard byl skvělý. Nebylo by logické, pokud by jej do 23. batalionu, první královské sportovní jednotky, nevzali. To bylo v květnu, proto pak i ta obědová sešlost s nádechem oslavy.

A zatímco naši rodiče debatovali o pravděpodobnosti války, zeptala jsem se jej, zda si opravdu myslel, že se to stane. Vzal si mě stranou a uvědoměle potřásl hlavou.

„Vivi, lidé, kteří tvrdí, že se to nikdy nestane, potřebují více studovat dějiny. Pak pochopí: může, bude a stane.“

„Jsi příliš hubená,“ prohlásila tetička o Olive – jako obvykle, když jsme se viděli. Byla to hra, kterou spolu hrály. Olive byla vždycky štíhlá: vypadala bledě, pod očima měla kruhy z nevyspání, ale nebyla vyhublá. Olive se tomu zasmála. Tetičku jsme milovaly.

„Tak mě tedy nakrm!“ řekla, to vždy zapůsobilo a tetička se pak cítila důležitě.

Po předkrmu v podobě paštiky z kuřecích jater na toastu jsme pozvedli sklenice na zdraví našeho miláčka Richarda, stejně jako jsme to udělali o tři měsíce dřív.

„Na krále, Boha a naši zemi.“

Pak jsme zakrojili nože do hlavního chodu – zvěřiny. Teta se pravidelně míhala kolem Olive – „Ještě jedno sousto, drahé děvče“ – jako kdyby jí znovu byly dva roky. Napůl jsem čekala, že ji bude nutit do jídla slovy: „… za maminku, za tatínka…“

Válka nás dostala do dobré nálady. Konečně nastal čas, kdy bude prověřena naše odvaha. Strýček Toby nalil další sherry a nejspíše kvůli té vzrušující atmosféře se pilo víc než obvykle. Snažila jsem se jej – i ostatní – brz dit. Nechtěla jsem, aby byla polovina z nás namol, až dorazí Edmund se svou rodinou. Nejspíše jsme všichni cítili úlevu, že je konečně rozhodnuto a období nejistoty skončilo. A kdyby všechny jednotky vedli muži jako Richard, náš natěšený atletický gentleman, pak by hunové neměli šanci. Nebo – jak prohlásil strýček Toby – „by neměli v pekle naději“. Tetička Cecily – s rukama na srdci – zašeptala: „Bůh jim všem pomáhej.“

„Předvídat válku je horší než válka samotná,“ prohlásil strýček a rázně dodal: „Tak to vidíš. Tak to vidíš.“

Olive se ušklíbla. Poslední dobou jí přišlo zábavné vše, co Toby řekl. Dokonce mi řekla, že „ztělesňuje kapitalistické prase zapíchnuté rypákem v korytu“. Protestovala jsem, že to už je nefér. Tetička Cecily a strýček Toby k nám byli vždy velmi velkorysí. Samozřejmě, měli nějaké názory, které byste nejspíše nechtěli vykřikovat na veřejnosti, ale neplatilo to vlastně o všech starších generacích? Důležité bylo, že byli správní, hodní, milující lidé, ať už své čenichy strkali kamkoliv.

Edmund a jeho rodiče dorazili právě ve chvíli, kdy služebná uklízela drobky po rebarborovém páji. Pohladil mne po zádech, a mně to kolem páteře vyvolalo vzrušující chvění. Nemohla jsem si pomoci.

Už od prvopočátku bylo jasné, že Loweovi nemusejí Olive, ale já že jsem pro jejich děti dobrá dost. Richard a my jsme byli neoddělitelní, a protože všichni milovali Richarda, museli si nakonec zvyknout i na nás.

Poté, co zjistili, že Olive a já nejsme úplně nevzdělané – vlastně jsme hovořily více jazyky než Christopher a Edmund – Loweovi lehce sklopili zbraně. Když navíc zjistili, že hraji na piano, paní Loweová mě v podstatě přijala. Na Richardovi jsme v jejích očích už neparazitovaly, měly jsme také co nabídnout.

Paní Loweová zoufale chtěla, aby se Edmund naučil hrát na piano. Když nám bylo asi dvanáct, pověřila mě, abych ho to učila, kdykoliv se naše rodiny uvidí. Edmund se však nechtěl učit, a tak když jsme měli vyhrazenou hodinu na výuku, jen tak sedával na stoličce a díval se z okna. Zatímco Christopher, Richard, Olive a všichni rodiče sedávali venku na zahradě a klábosili, vymysleli jsme hru, že já budu hrát na piano svou pravou rukou a levou budu držet jeho prsty nad klávesami. To byly mé oblíbené chvíle.

Nakonec paní Loweová zjistila, že Edmund nedosáhl žádného pokroku, a do obývacího pokoje už jsme nesměli. Ty dny mi chyběly a stále jsem na ně musela myslet. Vím, že Edmund na tom byl stejně, protože občas se o těch chvílích zmínil, a když to udělal, vždycky se při tom začervenal.

Dnes měli pan a paní Loweovi den, kdy hodnotili moderní svět svým obvyklým reptáním – „Viděli jste ty mládence, co narukovali?“

„Ano,“ odpověděli jsme všichni sborově.

„S takovou energií,“ začala Olive, „s takovou vervou!“

„Nikdy jsem neviděl tolik…“ začal otec.

„… to je ale banda budižkničemů,“ ulevila si do toho Edmundova matka. „Pokud je tohle to nejlepší, co naše země může nabídnout…“

„Mám o ně obavy,“ souhlasila jsem s ní, ačkoliv mi taková myšlenka dosud nepřišla na mysl.

Olive mě praštila do žeber, abych viděla, jak obrátila oči v sloup až ke kapitalisticky prasečím lustrům.

Vypadat jako Edmundova matka, mít její postavu kost a kůže s rýsujícími se klíčními kostmi a pomalu i žebry, její vyleštěnou pleť a symetrické rysy, to bylo vše, po čem jsem sama toužila: být nádhernou, rozvážnou matkou, zbožňovanou manželem a syny. Její souhlas pro mě byl vším. Čím těžší bylo jej získat, tím více jsem o to usilovala. My Mudie-Cookeovi jsme nebyli aristokratičtí, nedrželi jsme nijak zvlášť pospolu, dokonce jsme nebyli ani nijak zvlášť nadaní – určitě míň než strýček Toby nebo Edmundův otec – a to byly naše minusové body. Skutečnost, že se náš otec musel ve společnosti sám vypracovat – jakkoliv byl přátelský a zdvořilý – u našeho jména neustále někde svítila. Nemohla jsem se zbavit pocitu, že ve vznešené společnosti jsme tak nějak „tolerováni“. Zatímco Olive ten fakt nenáviděla, já za něj byla ve skutečnosti vděčná a snažila se nevyčnívat.

Dokonce i když jsme byly ještě děti, Olive se Edmund ani jeho rodina příliš nelíbili a neustále tvrdila, že pro mě není dost dobrý. Říkávala: „S tváří, jako je ta tvoje, bys mohla mít kohokoliv, Vivi.“ To se ale pletla. Neměli jsme vhodné zázemí a všechno, co jsem kdy dokázala, bylo pracovat pro mého otce a ve volných chvílích hrát na piano. Moc jsem toho nenadělala, ale to, co Olive pravděpodobně štvalo nejvíce, byla skutečnost, že jsem se to nijak nesnažila změnit. Neměla jsem velké ambice jako ona – prostě jsem jen doufala, že se jednoho dne vdám a budu mít vlastní rodinu. Olive prohlásila, že mé cíle jsou strašně buržoazní a poraženecké – „A co Paříž? A co New York? Copak se tam nechceš podívat?“

To bylo právě ono: v podstatě jsem nechtěla jít nikam. Cestování není důležité pro každého. To Olive nikdy nepochopila.

Edmund studoval filozofii na Cambridge a očkem pokukoval po indické státní službě. Jeho starší bratr Christopher dělal totéž.

Kdysi jsem snila, že se Olive provdá za Christophera a já si vezmu Edmunda a budeme mít společnou okouzlující svatbu ve stylu Jane Austenové. Tyto pošetilé představy netrvaly dlouho. Olive a Christopher se nemohli vystát – o svatbě ve stylu Jane Austenové nemohla být ani řeč. Olive nenáviděla Christophera, Christopher nenáviděl Olive. Připouštím, že jsem se snažila s Christopherem vycházet – snažím se ostatně vycházet téměř s každým (Olive to nazývá mojí dráždivou dovedností). Avšak Christopher byl nabubřelejší než strýček Toby a jeho vlastní otec dohromady. Naštěstí toho nedělního odpoledne nás Christopher svou přítomností neráčil obtěžovat: byl na závodech. „Je s partou příjemných lidí,“ sdělila nám jeho matka. Nevím, jestli měla v úmyslu, aby to znělo, jako bychom my příjemní lidé nebyli (Olive by řekla, že přesně tak to bylo).

Kdybychom se s Edmundem vzali a kdyby se připojil k indické státní službě, představovala jsem si, že budu muset odejít do zámoří – ale nepředpokládala jsem, že je to typ a hlavně směr vycestování, o kterém mluvila Olive. Měla spíše představy o putování po Evropě s kapesním průvodcem a toulkách od jedné památky ke druhé. Každopádně od mého sňatku s Edmundem nás dělila ještě velká spousta mostů.

Prvním mostem byla skutečnost, že mě dosud nepožádal, abych si jej vzala.

Druhým mostem byl fakt, že Británie právě vyhlásila válku Německu.

Třetím mostem byla jeho matka. Nejprve musím zvítězit nad ní.

Edmundova matka neustále mluvila o lordu a lady Bakerových. Nikdy neměli daleko k zavedení lady a lordů do konverzace. Už dvakrát nám Edmundova matka vyprávěla o té nádherné párty, které se zúčastnili den předtím:

„Ach, to šampaňské!“ a „Kdo si myslíte, že tam byl? Jen vévoda z Norfolku.“

Edmundova matka měla na všechno jen černý nebo bílý náhled a toho odpoledne byli jejím hlavním strašákem

Židé: dům v jejich ulici byl nedávno přestavěn na synagogu. Dokud zůstávali ve východním Londýně, označila je za zvládnutelné, ale teď, když se trousili do vnitrozemí a na sever… kdo by si mohl myslet, že je to byť jen trochu přijatelné? Tak uvažovala.

Bylo těžké říct, kdo je v jejích očích horší: zda Němci, nebo Židé. „V Německu je spousta Židů,“ zdůraznila vědoucně.

„Kristovrazi,“ dodal nevrle Edmundův otec. Byl to muž nemnoha slov a těchto nemnoho slov bylo vždy dost nešťastných. Jako kdyby jej štvalo něco, co se odehrálo před dvěma tisíci lety.

„Myslela jsem, že to udělali Římané,“ odpověděla Olive, vždy připravená hádat se.

„Jidáš byl Žid,“ ozvala se Edmundova matka.

„To byl i Ježíš.“

Do debaty se zapojil náš otec. Žádnou párty ještě neochudil o nějaký bonmot či anekdotu; tentokrát zmínil incident se židovským zákazníkem, který mu nezaplatil. Abych to shrnula: měli jsme spoustu neplatících zákazníků, ale tento konkrétní mu zjevně utkvěl v paměti.

„Nedělají obchod poctivě,“ rozhodl se.

To Edmundovu matku ještě více rozzuřilo. Z úst jí vyletěl plivanec. „Nechápu, proč nejdeme do války s nimi!“ Tetička Cecily neměla podobné řeči ráda, poznala jsem to z jejího výrazu tváře. Také Olive si při těch slovech

„kousala rty“ vzteky. Vytáhla jsem domino a požádala tetičku Cecily, aby si se mnou zahrála. Byla jsem si vědoma faktu, že mě Edmund sleduje, a to mě znervózňovalo – byla jsem neohrabanější než obvykle. Teta vyhrála třikrát za sebou a obvinila mě z nesoustředěnosti.

Myslela jsem si, že ji domino rozveselí, ale místo toho posmutněla. Řekla, že nejsem náplast za Richarda; v takových chvílích jí chyběl nejvíc.

Poplácala jsem ji po ruce a slíbila, že s dalšími hrami se budu zlepšovat a že si s ní zahraju kdykoliv – až do dne, než se Richard vrátí domů.

*       *       *

Později se Edmund zeptal, jestli se nechceme projít po zahradě. Zeptal se mě i Olive, ale já nechtěla, aby Olive šla s námi, a ona to věděla. Přemýšlela jsem, jestli je to ta chvíle, kdy mě požádá o ruku, a z výrazu Olive šlo vyčíst, že si to myslí také. Nikdy jsem ale nedokázala říct, co se Edmundovi v té jeho hezké hlavě honí.

„Takže tak,“ navázal Edmund řeč, ale nemyslím si, že tím myslel to co já.

„Narukuješ taky, Edmunde?“

„Nevím.“ Vypadal na něj až netypicky úzkostně. Seděl na spodním schodu. Nejistě jsem nad ním postávala, pak jsem si sedla k němu – tak ladně, jak jsem v tu chvíli byla schopna. Dívej se na věc opatrně, pomyslela jsem si. Edmund skryl obličej v dlaních. Možná jsem teď nebyla vším, o čem přemýšlel.

Den před tím, než nás opustil, mi Richard pošeptal:

„Edmund je tvrdý oříšek k rozlousknutí. Dej na něj pozor.“

„Dám,“ slíbila jsem mu ochotně. Postarám se koneckonců o všechny.

„Miluje tě…“

Začervenala jsem se. „Zatím mi toho moc nenaznačil.

Tobě něco řekl?“

Richard mlčky máchl rukou někam k mému límečku.

„Všichni to vědí, ty hlupáčku.“

Sledovala jsem oblaka, jak se pohybují po obloze a vytvářejí krásné obrazce. Překonaly nemalou vzdálenost, než Edmund promluvil. „Nevím, co mám dělat.“

Cítila jsem se zklamaná. Nebyla to otázka, kterou jsem očekávala. Nějaké náznaky, že jsem mu utkvěla v mysli, byly tytam.

„Co myslíš, že bych teď měl udělat, Vivienne?“

„O-ohledně čeho?“ zeptala jsem se.

Zděšeně vzhlédl. „Ty myslíš, že bych měl taky narukovat?“

Zavrtěla jsem hlavou. Na to jsem opravdu neměla odpověď.

„Ať uděláš cokoliv, budeme všichni stát při tobě,“ odpověděla jsem a doufala, že to znělo dostatečně povzbudivě. Chtěla jsem říct já namísto my, ale bála jsem se, že by to bylo příliš.

Když jsme se vrátili dovnitř, Olive stavěla dominové kameny do řady, což byla jasná známka, že se nudí. Já je vždycky nešikovně srazila rukávem nebo svým velkým prstem, ale Olive je dokázala přimět, aby si razily cestu přes úzký stolek. Tetička zrovna procházela kolem s šálkem čaje v jedné ruce a talířem ve druhé a souhlasně na Olive pokývala. „Ach, to je vlak?“

„Je to had,“ řekla sestra a znovu protočila oči.

„Úžasné,“ řekla Cecily nepřítomným tónem, než se vydala ke strýčkovi Tobymu.

„Jak to tedy šlo s Edmundem?“ vyzvídala na mně šeptem Olive.

„Velmi dobře, Olive, děkuji.“

„Byli jste na zahradě celou věčnost.“

„Obdivovali jsme rododendrony.“

„No jasně.“

Přehrabovala se v zásuvce vedle nás. Nevím, co hledala, ale nic tam nenašla.

„Nějaké novinky ohledně manželské otázky?“

Ona a Richard to vždycky nazývali takto. Důležitá témata se stávala otázkami: Balkánská otázka. Otázka sufražetek. Manželská otázka.

„Pssst, všechno teď visí ve vzduchu–“

„To ti řekl?“

„Ne, to ti jen říkám. Nechci se o tom dál bavit, Olive.

Díky.“

Moje sestra drcla do domina, takže se kostky, jedna za druhou, začaly převracet. Jak padaly, udržovaly hadí tvar. Bylo to docela působivé.

„Odcházím. Jdeš se mnou, Vi?“ řekla najednou.

„Teď nemůžeš odejít, Olive. Je příliš brzy!“

„Samozřejmě, že můžu. Už jsem to všem sdělila, souhlasili, že je to v pořádku.“

Podezíravě jsem na ni zírala. Tetička se strýčkem nebyli moc milí k lidem, kteří odcházeli před sýrovým dezertem.

„Co jsi jim prokrista řekla?“ Ušklíbla se.

„Řekla jsem, že je to kvůli válečnému úsilí.“

„Ty jsi taková… taková lhářka, Olive.“

Myslím, že ji má volba slov trochu vyděsila, určitě vyděsila, ale přesto pokrčila rameny, vstala a vydala se ke dveřím. Nebylo to ostatně naposledy, co jsem ji označila za lhářku. Předpokládala jsem, že mě její odchod nebude příliš trápit – koneckonců Edmund, otec i všichni ostatní zde pořád byli – ale trápil mě neskutečně. Na jedné straně si Olive musela užít všechnu legraci, a na druhé byla místnost v její nepřítomnosti vždycky menší a nudnější.

Kapitola třetí

1939 – dnes

V Hinckley se teď neřeší nic jiného než všemožné teorie o „evakuační otázce“.

Londýnské děti mají přijet vlakem – ne, dvěma vlaky, třemi vlaky – pak na voze taženém oslím spřežením, podle jiných úvah je do společenského sálu přivezou autobusy. Kolik povozů? Kolik autobusů? Nikdo neví. Poskytlo by nám to alespoň jistou představu, kolik jich bude. Jeden autobus může být osm dětí. Tři autobusy, to může být až devadesát. Musíme počkat a uvidíme.

„Berete si nějaké, paní Loweová?“ přistoupila ke mně vysoká, ustaraně vypadající žena. Lámu si hlavu, jak se jen může jmenovat. Mohla by to být paní Fellowsová, vdaná za veterináře?

„Samozřejmě, že bere,“ řekne mlékař, který se k nám přiblížil stejně nenápadně, jako to dělá v pět ráno, když roznáší mléko. „Proč by nebrala?“

Vybavuji si návštěvu v hinckleyském obchodě se zvířaty před mnoha lety. Přinesla jsem si domů králíka, který u nás vydržel tři dny. Schoulím se, když si vybavím, jak jsme ho nesli zpět – pan Lowe na něj má alergii, víte.

„Bylo mi přiděleno jedno,“ řeknu trapně. „Ale nejsem si jistá…“

„Napíšu si k tobě další láhev, co?“ usměje se mlékař.

Nejsem si jistá, jestli to myslí vážně.

„Mám rád děti, ale nemohli jsme vzít ani jedno!“ hlásí pan Shaw z pošty.

„Pokud říkají, že dostanete jedno, tak dostanete jedno,“ říká naléhavě paní Fellowsová. „Bůh ví, co udělám já. Je toho tolik, ale času málo.“

„Ale nejdříve je chtějí umístit do velkých rodin, nebo ne?“ ptám se a pomyslím na Edmundův výraz, když jsem domů přinesla králíka.

„Budou chtít každého, kdo se o ně dokáže postarat,“ odpovídá sebevědomě.

Pan Shaw nás přeruší. „Jedno pryč, jedno k nám!“ říká, ale nejsem si jistá, co tím myslí. Pak mi dojde, že mluví o svém vlastním chlapci, střapatém a pihovatém Simonu Shawovi, který zmizel a narukoval ještě ten den, co se Chamberlain vrátil z Německa a mával těmi bílými lejstry.

Stejně jako tehdy bratránek Richard, pomyslím si, ale samozřejmě mlčím.

Nikdo nechce mluvit o tom, co se stalo posledně, byť už je to něco málo přes dvacet let.

Mlékař mě štve, když říká: „Vsadím se, že Simon Shaw zmizel jen proto, aby se zbavil těch otřesných vtipů svého otce.“

Stojíme v zadní části sálu, když se děti začínají trousit dovnitř. Je to jako hra a já ihned couvám dozadu, mám na paměti pianové doučování v domě Fordových za Velké války.

Třesu se. V poslední době na ty časy tolik vzpomínám. Měla jsem za to, že už jsem to pohřbila, ale se všemi těmi řečmi o boji a bombách získávám pocit, jako bych to znovu vypustila ven a neustále mi to hlodalo v mysli.

Sál je chladný za každého počasí, ale dneska obzvlášť. Ubohé děti. Velké i malé. Rozcuchané, ostříhané i s kudrlinkami…

Někdo, jehož jméno si zaboha nemůžu vybavit, mi říká: „Nemyslela jsem, že vás tu uvidím,“ a já nesmyslně odpovím: „Přišla jsem se jen podívat,“ což je to, co vždy říkám prodavačům v obchodech s oblečením ve městě.

„Nebylo vám jedno přiděleno?“ pokračuje ženský hlas a já si s hrozivým pocitem vybavuji, že je to paní Carmichaelová, doktorova recepční. Nesnáším ji.

„Ach, ano,“ řeknu, „ale uvidíme… Kdo ví?“

Starosta to nedokázal. Nikdy to nedokáže. Má pověst někoho, kdo „se stará jen o svou vlastní prdel“, promineteli slovník pana Shawa, takže místostarosta dělá všechno, co by měl dělat on. Místostarosta je starší pán s výrazným zrzavým knírem a pihovatým čelem. Snažím se mu vyhýbat. Říká, že pronese jen pár slov, ale všichni víme, že když tohle řekne, pronese jich nejméně stovky.

„Pan Hitler nepočítal s dobrými lidmi v Hinckley!“ zvolá a my tleskáme, i když v rukou držíme šálky čaje, což ten okamžik trochu dehonestuje.

Říká, že bychom měli vystoupit a poznat se navzájem.

„Jdeme…?“ ptá se paní Carmichaelová a nervózně se usmívá.

„Jděte napřed. Počkám,“ odpovím, i když vím přesně, na co čekám. Postávám vzadu a předstírám, že usrkávám čaj. Třesu se tolik, že sotva držím podšálek. Je to nesnesitelné. Ostatní vesničané se nedrží zpátky. Derou se dopředu jako na nějaké tržnici, kde chtějí vybrat ostatním ty nejlepší kousky.

Přeji si, aby přišla moje sousedka paní Burtonová. Během posledních tří týdnů jsme si mezi sebou vytvořily docela přátelský vztah. Vynahrazujeme si těch posledních osmnáct let, kdy jsme spolu nemluvily. Už vím, že její dvě dcery jsou Ethel a Sally, přestože si nejsem jistá, která je která, a že její dva psi se jmenují Laurel a Hardy, přestože Laurel je fena. Už jsem si na ně skoro zvykla. Když přede mnou Hardy ojíždí polštář, paní Burtonová po něm něco hodí a zdá se, že jej to odradí. Našla je jako tuláky, řekla mi, že jí to rvalo srdce a nemohla je nechat venku. Líbí se mi, že paní Burtonová je člověk, jenž se dovede postarat o nechtěné psy.

V popředí skupiny dětí stojí hezká, dobře stavěná dívka, před sebou má kufřík. Dobrý Bože, vždyť vypadá jako ženská verze mého Edmunda – dokonalý úsměv a dlouhé, atletické nohy. Pravděpodobně bude oblíbenější než to obtloustlé děvče se šmouhami od čokolády kolem pusy, ale kdo ví. Obě dívky jsou obsypány hromadou lidí, včetně paní Carmichaelové (ta určitě půjde po té dlouhonohé blondýnce).

S paní a panem Deanovými zase mluví chlapec v kraťasech s kostnatými koleny.

Mezi dětmi se nacházejí i dvě sestry – jsou to dvojčata? Jedna je rozhodně větší než druhá, ale mají stejné sametové stuhy ve vlasech, malá kulatá očka a drží se za ruce.

Londýnský učitel vede vážnou debatu s manželi Shawovými. „Ano, dvě, ale jsou tak hubeňoučké, nezaberou moc místa.“

Ze zástupu dětí vyčnívá vysoký, silně vyhlížející chlapec. Farmář Jones – zbrunátnělý, ale ne víc než obvykle – jej přátelsky zatahá za límec. Chudák dítě. Bude muset vstávat každý den už ve čtyři ráno a orat pole.

Farmář určitě chtěl chlapce. Přemýšlím o dětské říkance. Usmívám se pro sebe. Ale tenhle kluk určitě není žádná puťka.

„Měl bych se poohlédnout po Pearl Posnerové,“ slyším ho říkat nejistě. „Bydlím ve Stepney hned vedle ní a slíbil jsem její mámě, že na ni dohlédnu.“

Farmář Jones se nadechl. „Tak kde je?“ zeptal se a namířil si to k vyděšenému schoulenému ranečku strachu, který se rozhodl sedět na zemi místo na židli a jehož – tedy jejíž, je to ona – tvář byla zakryta… chystala jsem se říct kožešinou, ale myslím, že je to špinavý flanel. Vidím ji očima farmáře Jonese. Nebude mu stačit. Je příliš drobná, aby obsluhovala stroje.

„Měl bych vzít jen jednoho z vás. Synku, ji si určitě vyhlídne někdo jiný, kdo se o ni postará.“ A chlapec, upřímně řečeno, vypadá, že se mu ulevilo. Zašeptal něco dívce, která pokrčila rameny, a pak se objali. Předpokládám, že se spolu přátelí spíše jejich matky než oni sami.

Robustní chlapec už odchází s farmářem Jonesem za úředníky – Jones mu vykládá, jak spolu budou vycházet.

„Víš, ty chlapče, co je to jehně? Je to jídlo od samotného Boha.“

Většina chlapců mizí jako první. A také krásné starší dívky, které vypadají, že už trochu dokážou pomoct v domácnosti. Některé páry jsou rozděleny: ne každý se urputně drží svého protějšku, ale jsou i takové, které se odmítají oddělit, a právě ty většinou zůstávají nevybrané. Mezi nimi jsou i mladý chlapec s neposednými vlasy a nosatý kluk, ještě menší, který se snaží navázat oční kontakt s kýmkoliv.

Snažím se mu pohledem vyhnout. Představuji si přitom Edmundův obličej, pokud bych ho přivedla domů! Stěny by za chvilku byly špinavé. Paní Beedleová, řezníkova žena, si jej bere. Musí to být tolerantní žena, když se vdala za Roye Beedleho.

„Budeš mi pomáhat, že ano, synku?“

Chlapec sevře svou jmenovku a hlasitě řekne: „Záleží, taťko. Mimochodem, jsem Keith.“ Všichni se rozesmějí, i paní Beedleová se shovívavě usmívá – ona to s ním myslí nejlíp ze všech. Její výraz tváře říká: Vypadá to, že jsme nakonec neudělali špatně.

Nakonec zbývá už jen jedno dítě, dívka schoulená na podlaze. Pearl Posnerová. Teď vidím, že má tmavě blonďaté vlasy a fialové stíny pod očima, drobnýma jako fazolky. Posmrkává a rukáv má vlhký a otrhaný, jako by jej žvýkala. Musí jí být tak pět let. Dívám se na ni a vidím rysy Olive. Má světlejší vlasy, její pleť, je taková exotičtější verze Olive, ale přesto má její rysy. Jsem poslední dospělák v sále, který ještě nemá dítě. Tato holčička je zase jediné dítě bez dospělého. Zdá se, že všichni ostatní už se spárovali.

Pan Pilkington mě pošťouchl svými manšestrovými lokty. Pan Pilkington obvykle chodívá po polích v mlynářské čapce, vysokých botách a s brokovnicí přes rameno, ale dnes zjevně chtěl vidět, co se tady děje. Mrkl na mě.

„Židé jsou vždy bráni až nakonec,“ říká a klidně se přitom usmívá, jako kdyby řekl něco velkého. „Po koupeli bude čistší.“

Ignoruju jej. Se srdcem v kalhotách jdu a dřepnu si před tou dívkou na podlaze. Nezvedá oči, nechává mě čekat. Když na mě konečně pohlédne, vidím, že má hnědé oči se zeleným nádechem, zorničky obrovské a černé. Připomíná mi něco povědomého, jen nevím co. Tvář má špinavou, ale není to nic, co by nespravila trocha vody.

Natáhnu ruku. „Ahoj, já jsem paní Loweová.“

„Jsem paní Loweová,“ papouškuje a přesně napodobuje můj hlas.

Nervózně se zasměju. Otočím se, abych viděla, jestli si nás někdo všímá. Vypadá to, že ne. Pan Pilkington je pryč. Řezníkova žena, farmář Jones, Shawovi, Carmichaelovi, mlékař – všichni už jsou se svými úlovky doma. Beru jmenovku té nebohé maličké – nevím čí to byl nápad, označit děti jako zboží v obchodě.

„Myslím, že jsi Pearl Posnerová.“

Také se zasměje, takový malý pisklavý zvuk, a pak mě najednou popadne za natažené ruce. V šoku téměř spadnu dozadu.

„Ty jsi moje?“ zeptá se tiše a já se chci jejímu legračnímu frázování zachichotat, ale je tak upřímná, že by to bylo hrubé.

„Myslím, že ano.“

Na stole, kde jsou v pondělí obvykle naaranžované květiny, teď papíruju a celou tu dobu, co zatrhávám políčka, uvažuju: Jak já se jen vypořádám s touto zranitelnou dívenkou? Já, která se ani nedokážu postarat o Edmundovy košile?

Myslí si, že jsem dospělá. Myslí si, že se o ni postarám, ale pro takovou práci jsem naprosto nekvalifikovaná. Jsem ten poslední člověk, který by toho byl schopen.

A není jí pět. To jsem hrubě neodhadla (další věc, která nevěstí nic dobrého!). Je jí sedm, skoro osm. Žena.

Datum narození: 22. září 1931. Má dva malé bratry. Ne tady. Pořád v Londýně.

Celou cestu ze společenského sálu jdeme vedle sebe, nesu její kufr. Není těžký, ale nešikovně velký a neustále mě bouchá do kolen. Při každém bolestivém šťouchanci si pomyslím: Prosím, ať je Edmund venku, prosím, ať není doma. Prosím.

Hrdě ukazuju Pearl toaletu. Jednu máme nahoře, jednu dole. Říká, že doma nemají vnitřní, pouze venkovní, ale vypadá našimi dvěma toaletami méně nadšená, než bych asi v její situaci byla já. Když jí ukazuju návštěvnický pokoj, nazývám jej „tvá ložnice“. Když jej teď zkoumám jejíma očima, zjišťuju, že zcela postrádá atmosféru. Je tu jedna postel a jedna přikrývka. Taky skříň a stůl s židlí. Často si nalhávám, že je to pokoj v nedodělaném stavu, ale ve skutečnosti je to jen prázdná cimra s velmi omezenými vyhlídkami. Krabice s hračkami od paní Burtonové je na skříni. Možná pomohou rozveselit toto místo? Myslela jsem, že by přineslo smůlu, kdybych je vytáhla moc brzy, stejně jako u kolébky pro ještě nenarozené dítě.

Pearl vypadá, že je obrázkem na zdi docela uchvácena. Natáhne ruku a jemně posouvá prst po pozlaceném rámu a já uvažuju, že se zeptá, jestli je to skutečné zlato nebo něco jiného (ne, není). Ona však bedlivě sleduje samotnou kresbu.

„Jsi to ty, že ano?“

Je bystřejší než vypadá. „Před dávnými časy.“ Řekla jsem jí, že to nakreslila moje sestra.

„Je chytrá.“

„Ano, je.“

Musím zjistit, co ráda dělá. Co jsou její koníčky, říkám si. „Kreslíš ráda, Pearl?“

„Mmm, a-ano…“ říká nesměle.

„Nebo hudbu, máš ráda?“

„Hmm.“

Pohlédne zpět na obrázek. „Vypadáš tady jako filmová hvězda. Jako Ava Gardner.“

Ach. „Máš ráda filmy, Pearl?“

„Jasně!“ řekne radostně. „My chodíme do kina každý týden.“

Uvidím, co se dá dělat. Nebyla jsem v kině už několik let, ale Pearl by mohla být důvod, proč tam zase začít chodit.

Pomáhám jí otevřít kufr a začínáme vybalovat. Není toho mnoho. Je tam plynová maska, spodní prádlo, noční košile, tenisky, ponožky a pár hygienických věcí. Všechny ty věci jsou pro mě okouzlující: ošoupané černé boty jsou tak roztomilé, až si musím vynadat, jak jsem sentimentální – vždyť to není panenka. Otevírám skříň, ona do ní hledí vykulenýma očima, jako kdyby se dívala do hlubin jeskyně.

„To všechno je pro mě?“

Vzala jsem své svatební šaty a nějaké oblečení od Olive. Leží teď v kufru u nohou mé postele. Je to hloupost, ale když je tam mám, dodávají mi pocit, že mě brání jako oblek z brnění. Měla jsem je přesunout už dávno.

„Všechno je pro tebe, ano. Myslíš, že tady budeš šťastná, Pearl?“

Přikývne. Má tmavé oči s dlouhými řasami, malou pusu. Ještě nikdy jsem neviděla nic tak sladkého. Znovu v ní vidím celou malou Olive. Teď jen abych to nepohnojila.

Jsem nervózní. Edmund však toho večera zůstává venku a dělá to, co dělá obvykle. Nevím, jestli i ostatní hostitelské matky dnes ukládají děti do postele, ale já si to užívám. Když natřepávám polštáře a chystám peřinu, Pearl mi vypráví o svých bratrech – „dítě a nové dítě“ jim říká.

„Maminka tráví většinu času krmením ze svých prsou,“ řekne a nejistě na mě při tom pohlédne, jako kdyby si ověřovala, jestli je to vhodné říkat. Přikyvuju. Když skončíme s mluvením, snažím se vzpomenout si, co následovalo dál, když jsem byla malá.

Kleknu si vedle postele.

„Pomodlíme se teď?“

Napodobuje mě a proplétá si prsty rukou.

„Otče náš…“ začínám. Prázdně na mě zírá.

„Copak ty… ty ne…?“

„Nikdy jsem…“ mrkne na mě bezmocně. Připomíná mi malé lesní stvoření. Sotva špitne: „Promiňte, paní.“

Začervenám se. Cítím se hrozně.

„To je v pořádku, byl to jen nápad, jak tě udržet v zavedeném režimu, tedy kdyby to byl tvůj režim. A prosím říkej mi…“

Jak mi má k čertu říkat?

„Teta Vi.“

Odcházím z pokoje. Zdá se mi absurdní, že je tady. Jako kdyby mi čáp opravdu přinesl tu malou dívku – jen pro mě.

Po kuchyni se pohybuju tiše, vyděšená, že jakýkoliv zvuk, který způsobím, ji vzbudí. Několikrát zkontroluji, že spí. Dobrý Bože, co když v noci umře? Zkontroluju ji v jedenáct i o půlnoci. Krátce po jedné ráno slyším Edmunda přicházet, jsem v posteli a trnu. Co když zkontroluje její pokoj – zešílí. Naštěstí nekontroluje. Slyším téct vodu z kohoutků v koupelně, pak jde do svého pokoje.

Když kontroluju Pearl ve dvě hodiny, stále spí. Ve tři mě probouzí zvuk otevírajících se dveří mé ložnice. Vyletím do sedu. „Kdo je tam?“ Ve dveřích vidím malou siluetu dívky a její noční košile. Vedu ji zpět do postele a pak se natahuju po krabici s hračkami na skříni – hledám medvídka. Silně ho sevře, ale přesto mě asi každých patnáct minut budí až do pěti ráno, kdy to vzdávám.

„Tak pojď, můžeš spát u mě, ale jen pro dnešek.“ Nespím. Dívám se na ni, na ty drobné, dokonalé rysy.

V sedm ji budím. Protahuje se a sténá, vypadá jako doma. Když se jí ptám, jestli má hlad a dá si snídani, několikrát velmi rychle přikývne.

*       *       *

Toast a marmeláda, dva plátky, nakrájené na trojúhelníky, protože každý ví, že trojúhelníky jsou stylovější. Pearl je chroupe a žvýká a vykládá mi, že její matka zpívá. Rozkošné, pomyslím si. S dítětem a miminem.

„Co zpívá?“

„Zpívá, o co si řeknou.“ Směju se. „Kdo?“

„Hosté v Dog and Duck.“

To úplně neodpovídá obrazu, který jsem si o matce Pearl udělala, a na chvíli si myslím, že to pro Pearl není dobré. Hospodská zpěvačka? Opravdu? Pearl na můj výraz nebere zřetel a pokračuje. „Táta je v zámoří.“

Vysvětluje také, že má dvě babičky, jednoho dědu a tři strýce; jeden je její oblíbený – říká jí Pearlinka. Starají se o ni, „když jde mamka zpívat.“

„To máš velkou rodinu.“ Spokojeně přikývne.

To jsem chtěla. O tom jsem snila.

Zatímco jíme, Edmund vejde do kuchyně. Dvakrát si nás přeměří pohledem. „Co se to tu děje?“

„Tohle je Pearl Posnerová – z Londýna,“ dodávám tak trochu zbytečně. Už jsem si uvědomila, že Pearl je dívka několika slov – když jí chce být – ale přesto očekávám, že pozdraví. Místo toho Edmunda zcela ignoruje, prsty přilepené na toastech. Budu si s ní muset promluvit o způsobech a dobrém chování (nedokážu si představit, jak taková konverzace proběhne).

„Ty jsi–“ udeří na mě Edmund.

Syknu: „Bude to jen na pár týdnů, Edmunde.“

„Maminka říkala, že jen na pár dnů,“ špitne nápomocně Pearl.

Vrtí na mě hlavou a odchází z místnosti. Během pár vteřin se vrací. „Můžeš na slovíčko, Vivienne?“ Oči má vytřeštěné. Dobrý Bože.

Pearl si vloží do pusy trojúhelníček toastu, celý najednou. Odcházím z kuchyně, utírám si ruce do zástěry a zírám na pantofle. Nechci, aby to Pearl slyšela. Nechci, aby si myslela, že tady není chtěná. Je chtěná. Možná ne jím, ale mnou určitě.

„Co jsem mohla dělat, Edmunde? Je to povinné. Trvali na tom!“

„Pokud by si mysleli, že ty pokoje jsou obývané, nepřidělili by nám–“

„Nemohla jsem jim lhát. Každopádně na ni dostaneme peníze.“

„Ale to není o penězích.“ Edmund si rukama prohrábl vlasy – ano, stále má vlasy. A lidé stále říkají, že je pohledný.

„Já vím, že ne.“ Zmínila jsem jedinou věc, která by jej mohla obměkčit. „Ale je to o tom, že musíme také malým dílem přispět, Edmunde. Ty to víš.“

Po snídani beru Pearl za hřbitov, na malý, kamínky posypaný kus země se čtyřmi houpačkami. Očekávám, že si tady budou hrát i další evakuované děti, ale jsme tu samy. Netuším, co dělají ostatní, a obávám se, jestli jsem nepřeslechla nějaké instrukce.

„Už jsi někdy byla na houpačce, Pearl?“ Pozvedlé obočí značí údiv. „Ehm, ano?“

Usedne, já ji rozhoupám, ale vůbec mě nepotřebuje. Kmitá nohama, aby se houpala rychleji a výš, a já cítím bolest, když ji tady vidím: proč mě bolí, když ji vidím létat vysoko jako pták? Jak zaklání hlavu? Je to proto, že jsem si vždy představovala, jak na toto místo chodím? S vlastními dětmi?

„Kdo byl ten muž?“ ptá se Pearl a přerušuje mé snění.

„Tam v kuchyni.“

Jako by se tím houpáním uvolnila, povzbudilo ji to.

„Ach, to byl pan Lowe…“ Odmlčím se. „Můj muž.“ Nakrčí nos, až se jí zvrásní. „Opravdu?“

„Ano!“ povídám. Cítím v jejím tónu opovržení. Ale nejsem si jistá kým – jím, nebo mnou?

Pomalu přikývne. Uklidní houpačku a sleduje mě.

„Má velmi pěkné auto.“ Směju se. „Ty sis ho všimla?“

Zase rychle přikyvuje. „Můžu si sednout dovnitř?“ Moje nadšení opadá. Ford Perfect je Edmundova pýcha a radost. Ani mně nedovolí ho řídit a vím přesně, co si bude myslet o Pearliných prstech, hladících jeho čistá kožená sedadla.

„Uvidíme,“ řeknu.

Když se vracíme zpět do domu, říká mi, že od nás čekala, že budeme chovat slepice. Jsem překvapená, omlouvám se za jejich nepřítomnost. Vzala jsem si do hlavy, že londýnské děti netuší, odkud se berou kuřata, která mají na talíři. Pearl však má dobrý přehled a znalosti o spoustě věcí. Doma jí říkají „chytráček“, jak se mi svěřila. Vykládá mi také o sousedově psu a napodobuje jeho štěkot: vskutku rozmanitá symfonie. „To je ale náhoda. Naše sousedka má také psy,“ říkám jí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nový domov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.