Copyright © Anna Bolavá, 2020

ISBN 978-80-207-1994-2

Kniha vznikla za podpory tvůrčího stipendia Ministerstva kultury České republiky.

(…) Tam u dna to stará Strnadová dobře zná. Právě tam se svým tehdejším milým zplodila svou nemanželskou dceru. Tehdy vydržela i několik minut bez nadechnutí… Čas nehrál žádnou roli, svět se zastavil a plul v jediné obrovské křišťálové bublině, jakou mívají vodní pavouci přilepenou na zádech. Tehdy ještě mělo smysl přes den spát a za tmy utíkat z domu, život se rozevíral touhou a objevováním, naivní důvěra až po okraj. Když pak Alžběta porodila, už se nepřišla v noci vykoupat. Držela v náručí naříkající dítě, pochodovala s ním po domě a přemýšlela, co dělá špatně. Proč nejde to stvoření s obrovskýma zelenýma očima ničím utišit? Copak mu schází?…

Ke dnu, str. 182

Závěr I.

Blíží se půlnoc, město zrychleně dýchá. Potrhané koryto řeky ho krájí na dvě části. Na bezpečnější horní a pak tu spodní, zmrtvělou a potopenou. Oblasti přiléhající k vodě byly evakuovány, předpověď počasí na nejbližší hodiny neslibuje příznivý vývoj. Nad horami se vlní další kotouče oblačnosti, které zákonitě spadnou. Jak rychle a kam, nedá mnohým spát. Vpodvečer byla řeka dravá a kalná, rozlitá do luk a k prahům rekreačních chat. Nyní už židle, které nebyly nikým zvednuty na stůl, obtéká proud špinavé vody. Také hnědá tma probouzí v lidech vyhlížejících z oken paneláků na kopci strach. Zvláštní, zkaramelizované světlo, jež mění tvary budov a předmětů, padá na dolní Řečovice jako trest. Hutný, tetelící se vzduch s nádechem bahna, takhle vlahá květnová noc vypadat nemá. Nejlepší příležitost obléknout si růžový svetřík s šikmým krajkovým výstřihem.

Všechny obdarované, které ho zkoušely, měly pravdu. Svetr je krásný, jemný, téměř dokonalý. Jenže škrábe na krku. Kvůli této na první pohled neodhalitelné drobnosti je jeho existence zbytečná. Nikdo o kousavý růžový klenot nestojí. Kdyby ho v noci vzala voda, nikomu nebude chybět. Před půlrokem na něm visela cenovka s velmi vysokou cenou, pak byla opatrně odstřižena a předmět se stal vánočním dárkem. Nechtěným a nepříjemným. Jeho chvíle tedy přijde teď. Ve vile u řeky se na špinavou práci bude hodit. Osoba, která je potmě v cizí ložnici, si svlékne zpocené triko a zhluboka se nadechne. Musí se uklidnit, jinak úkol nedokončí. Vezme růžový svetřík, který byl ledabyle přehozen přes židli, a přičichne k němu. Voní jinak. Už ne novotou, ale ani zatuchlinou nebo rybinou, jak by se dalo čekat. Ten parfém jí cosi připomíná. Něco ze starých časů, kdy svět ještě držel pohromadě. Je to však jen mžik, hned je to pryč, není čas na to myslet. Na co si to ta holka hrála? Odkdy se ryba voní jako člověk? Pár zkušených pohybů a krajka růžového svetříku se starší ženě zakousne do krku. Zabolí to, ale ona tento pocit vítá. Alespoň ví, proč je tady. Jen ať to přijde a ať je to celé její. Nikdo by neměl pohrdat jejími dary! Žádný člověk, natož slizká obluda chycená dole ve sklepě do dřevěné bedny. Možná už ve své pasti otevírá oči a volá řeku na pomoc. Tak jen rychle, dokud je noc. Dokud jsou lidi se svými obavami zalezlí a neřeší zanedbaný dům na prahu další povodně.

Část první

1. Příjezd doktorky Borské

Doktorka Borská opatrně vystupuje z motorového vlaku, který před malou chvílí zastavil na řečovickém nádraží. Je přesezená a trochu ospalá, ale konečně je na místě. Na nástupišti ji ovane čerstvý jarní vítr a ona se ho musí zhluboka nadechnout. Na moment přivře oči. Volnost a chlad jí vžene do těla energii. Samozřejmě že s Borskou přicestoval i její obrovský kožený kufr plný medikamentů, ale s ním dobrovolně zápasí sám průvodčí, na něhož starší dáma během cesty zapůsobila. Konečně je venku i těžké zavazadlo a vláček může pokračovat dál.

Radka Borská je velkoměstský pták hnízdící většinu života na jednom místě. Vlakem dnes jela po několika letech a je nadšená! Železnici obdivuje. Všechno to čekání a nepohodlné přestupy si mohla ušetřit, kdyby si zvolila ke svému cestování autobus. Jenže jí, stejně jako devadesáti procentům jejích psychicky narušených pacientů, imponuje doprava po kolejích. Možnost toalet jakékoli hygienické kvality je k nezaplacení. Navíc atmosféra na venkovských nádražích! Staré informační tabule, odpočítávání minut předpokládaných zpoždění. Milí lidé ochotní táhnout její obrovské zavazadlo. Každého paní doktorka odměnila vřelým úsměvem, o kterém ví, že otevírá dveře dokořán. Radku musí mít každý rád. Má v sobě zvláštní kouzlo, přirozeně vzbuzuje důvěru, a aniž by se jakkoliv snažila, přisvojuje si sympatie okolí. Včetně poněkud nervózního mladého muže, jenž ji dnes přijel na vlakové nádraží vyzvednout.

„Konečně se vidíme, pane Vávro!“ natáhne k němu Borská ruku a celého ho obejme úsměvem.

„Jarda,“ oplácí návštěvě pan Vávra pevný stisk a automaticky se ujímá obrovského kufru. „Vítám vás u nás.“

„Jízda vlakem je báječná!“ rozpaží zvesela Borská ruce a opět se zhluboka nadechne. Pak se rozesměje, skoro má chuť se zatočit dokola. Už jsou na nástupišti sami, ostatní cestující se bez meškání rozutekli do stran. Jarda Vávra si se zájmem tu malou, podsaditou osůbku v sukni a kabátku prohlíží. Nechápe, co je na celodenním kodrcání ve vydýchaném kupé báječného, ale nebude se s doktorkou, která je považována za kapacitu v oboru psychiatrie, hádat. Navíc se musí postarat o její zavazadlo. Prastarý kufr váží snad padesát kilo a jeho vrzající kolečka volají s každým pootočením o pomoc. Pěšina od vlakového nádraží k parkovišti je vysypaná hrubým štěrkem, a proto je třeba zacházet se svěřeným nákladem obezřetně.

„Nemohla jsem se dočkat čerstvého vzduchu,“ mrkne Borská na svého nového průvodce.

„Tak to dýchejte rychle, za chvíli se možná začne topit…“ spustí Jarda, ale pak nad tím mávne rukou. Jestli to u nich touží návštěva poznat, přijde na to sama.

„Nepůjdeme chvíli pěšky?“ zazní u jejich auta nečekaná otázka. Mladý Vávra zvedne obočí a pomyslí na nejtěžší kufr, který kdy v životě viděl. Nechce paní doktorku poučovat hned v prvních minutách, ale zároveň bude třeba její nadšení pevně ukotvit v souřadnicích, do kterých ji motorový vlak zavezl.

„Navrhuju odvézt věci domů a pak se projít na večeři.“

Radka Borská se nepřestává usmívat. Souhlasí se vším. A nenápadně po tom silném mladém muži, který se několik týdnů neoholil, pokukuje. Je zvyklá testovat lidi od jejich prvních vyslovených vět a musí si v duchu přiznat, že na společnost pana Vávry se těší. Líbí se jí a nediví se, že i ta ubohá dušička Hany Strnadové, tvrdá a seschlá jako leklá ryba na slunci, zpozorněla a začala produkovat jakýsi pozitivní cit.

„Tohle je vaše auto? Nikdy jsem v dodávce nejela!“

„Bude se vám to líbit.“ Asi jako každé z vás…

Starší dáma sedí na sedadle spolujezdce, na stejném místě jako ještě nedávno její pacientka Hanka, a snaží se zacvaknout bezpečnostní pás. Nemůže se strefit, ale řidič je pohotový. Nelze si nevšimnout jeho rukou, které sebejistě svírají volant. Téměř na všech prstech krvavé škrábance.

„Stříhal jsem u mámy keře.“ Ani Jardovi neuniknou doktorčiny pohledy. I on se v lidech vyzná. Sice je nezařazuje do kategorií s odbornými názvy, ale o komplikovanosti mezilidských vztahů ví své. Také bude svou návštěvu testovat, a hned jak si Hančinu lékařku prověří, svěří jí nelehký úkol. Nyní spolu mlčky projíždějí městem, na které se snáší šero. Radka si připadá jako ve snu. Co tu vlastně dělá? Po tolika letech dokázala i ona sama říct ne a rozhodla se vybrat si dovolenou za poslední třetinu svého života. Profesionální deformace ji sice bude doprovázet na každém kroku, ale koneckonců, vždyť vyslyšela volání o pomoc! Zaznělo z dálky, která jí zrovna přišla vhod. Zda bude mít její letitý strnadovský případ ještě nějaké řešení, se teprve ukáže.

„Není to nic velkýho, ale pořád lepší než bydlet ve čtyřiceti s matkou,“ otevírá Jarda dveře do předsíně svého panelákového bytu a zve paní doktorku dál. Podruhé během deseti minut zmínil svou matku.

„Taky nebydlím ve dvoupatrové vile s výhledem na řeku,“ prohlásí Borská v úzké tmavé chodbičce.

Dvoupatrová vila s výhledem na řeku… kdo by to chtěl? Doktorka si Jardova povzdychnutí všimne a zmínka o řece ji zamrzí. Celý život strká nos do cizích věcí, a ani už to neumí jinak. Na základní škole byla nejbystřejší žákyní a hned v první třídě během výuky psaní velkého písmene D poznala, že se jejich třídní rozvádí. Pak stačilo jen pozorovat chování lidí a hodně číst. Diagnózy si domýšlela. Ve většině případů správně, opakovalo se to pořád dokola. V osobním životě jí její bedlivé oko mnoho dobrého nepřineslo, ale během své profesionální kariéry na klinice a později v soukromé ordinaci pomohla hromadě patologicky zdeformovaných duší.

„Váš pokoj je tady.“ Jarda projede s kufrem kolem lednice a botníku k zadní místnosti, kterou připravil pro pobyt hosta.

„Upravím se a pak hned můžeme vyrazit,“ zavírá za sebou postarší dáma dveře, za nimiž si rozpečetěním zavazadla rázem vytvoří své teritorium.

„Samozřejmě.“ Jarda se posadí do křesla v obývacím pokoji. Má toho za celý týden na pile a v dílně dost, nejraději by si lehnul a spal. Přesně tohle ale chtěl. Denně tahá těžké klády a pak ještě stlouká lavičky pro celé město, aby se večer nemohl pohnout a aby se vyčerpané tělo ihned po ulehnutí propadlo do černého spánku. Aby raději o ničem nevěděl. Aby se netrápil. Dnešek však ještě nekončí. Než se doktorka převlékne, zkontroluje si Jarda telefon. Ze zpráv, které mu za poslední půlhodinu přišly, radost nemá. Proč musí problémy jiných řešit zrovna on? Ze zadního pokoje je slyšet tlumené bouchání, možná stěhování nábytku, ale spíše otevírání všemožných kapes a přihrádek kufru, který se v takovýchto rozměrech už čtyřicet let nevyrábí. Borská se na večerní vyběhnutí pro něco k jídlu připravuje pečlivě a dveře jejího pokoje se otevřou až ve chvíli, kdy její hostitel v křesle klimbá. Když pak polekaně otevře oči, spatří ji. Vysněná pomocná ruka, která má zachránit jeho nešťastný, zpackaný život. Stojí naproti němu, s tím svým vlezlým úsměvem, ustrojená v kostýmkové sukni a v jarním sáčku, na klopě výraznou brož s rudými granáty.

„Můžeme?“

„Sluší vám to.“

„Omlouvám se za ten čas, hledala jsem střevíce,“ doktorka už se nezdržuje a přesouvá se do předsíňky ke dveřím.

„Poslyšte…“ vyskočí Jarda z křesla a pospíchá za ní. Sám se nepřevlékl a ani to neměl v plánu.

„V Řečovicích není moc nóbl restaurací…“ vysvětluje na schodech, „vlastně tady není žádná…“

„Nemáte žádnou restauraci?“ Borská konečně zpomalí a zpříma se zadívá na Jardu.

„Je tady hospoda, kde vaří obědy, ale ta zavřela už v šest. Pak je tu výčep, to nepřipadá v úvahu, a…“

„Kam tedy jdeme? Říkal jste, že si dáme večeři?“

„Zajdeme na bulgur,“ předběhne ji Jarda konečně dole v přízemí a otevře prosklené vchodové dveře. Venku oba ovane chladný večerní vzduch a silný zápach kouře. Přes den bylo teplo, ale po západu slunce, když každý druhý občan přiloží do kotle, bývá s jarní náladou konec.

„Bulgur?“ podiví se doktorka a trochu se schoulí.

„Máme tu vyhlášený noční bufet a bulgur je tam velký hit. Dělají ho na sto způsobů, ale úplně nejlepší je s pórkem. Zavíraj až ráno, takže máme spoustu času…“

„Bulgur mi nevadí,“ pokrčí nejistě rameny Radka a letmo se dotkne své granátové brože. Vyhlášený podnik není daleko, tudíž do deseti minut nasákne jarní sáčko doktorky Borské silným zápachem smažené cibule a pórku s kari. Už to nepůjde vyprat, a tak vzpomínky na první exkurzi po nočních Řečovicích zůstanou navždy zálohované ve skříni s oblečením.

„Kdo byla ta dívka u okna?“ cestou domů se paní doktorka zcela přirozeně do Jardy Vávry zavěsí. Má výtečnou náladu. Mladík, kterého zná sotva čtyři hodiny, do ní naléval zvláštní alkoholický nápoj fialové barvy a jí to vůbec nevadilo. V kombinaci s bulgurem to chutnalo podivně, téměř trýznivě, a přesto jaksi návykově. Teď se Radka cítí rozjařeně a nevázaně a je za to ráda. Přesně pro tuhle dovolenkovou náladu si dnes ty stovky kilometrů jela.

„Jaká dívka…?“

„Jaká dívka…?“ napodobí Borská jeho rádoby překvapenou intonaci. „Ta prsatá holka, co na vás celou dobu zírala!“

„Pavlína z drůbežárny,“ zazní stručně. Potom je ticho. Nic víc. Jen společné kroky, které se vedle sebe chvíli srovnávají, pak naladí stejný rytmus a vedou dál, nikoliv domů, ale směrem k půlnočnímu náměstí.

„Pořád si nás tak prohlížela. Líbíte se jí.“

„Nelíbím.“

„Probodávala mě očima. Nejraději by vedle vás seděla sama.“

„Pavlína vedle mě nechce sedět, potřebuje seřídit kotel a nikoho na to nemá. Psala mi to dneska už asi desetkrát.“

„Ona vám píše? A že nás ani nepozdravila?“

„Už se nezdravíme. A já nebudu seřizovat kotle na konci dubna!“

„Proč ne?“

„Tak dobře,“ Jarda zpomalí. „Předloni jsem s Pavlínou chodil, ale podváděla mě s policajtem a pak mě bodla nožem.“

„Bodla vás nožem? Kam?“ doktorčin stisk zesílí.

Jarda zastaví a jemně se vysmekne. Potom si pod svetrem vyhrne triko a ukáže jizvu na břiše. Ve tmě není vůbec vidět, a tak se oba přesouvají pod nejbližší rozsvícenou lampu, kde se zhruba tři centimetry dlouhá pravda vyjeví. Naštěstí to nebylo do hloubky, spíš povrchové říznutí. Jen výstraha, nikoliv pokus o zabití.

„Proč to udělala?“ Borské se tomu nechce věřit. Ze své praxe zná několik podobných případů, ale jejich aktéři rozhodně nesedí bez zaléčení v bistru u okna.

„Protože je pitomá, a já nevím, jak se jí mám zbavit!“ vyjede Jarda překvapivě nahlas.

„Šššššš…“ přikládá si doktorka prst ke rtům. „Nemusí nás slyšet celé město.“

„No to teda nemusí. Učíte se rychle,“ nabídne jí nyní pro změnu Jarda rámě a oba pak pokračují dál.

„Ona se nedávno s Davidem, s tím policajtem, rozešla a teď nahání předešlé známosti. Ale u mě má smůlu, já chci Hanu!“

Konečně je to venku. Jméno, kterému se celý večer oba vyhýbali, zaznělo nahlas. Teď mezi nimi leží jako nestrávené jídlo. Doktorka Borská se trochu otřese. Jarda si toho všimne a nabídne jí bundu. Ona ji přijme. Nechvěje se ale zimou. Dovolenková nálada je pryč.

„Chcete o Hance mluvit ještě dnes?“

„Ne.“

Borská přikývne. Ani jí se do toho nechce teď. Ještě ve vlaku byla natěšená zhltnout aktuální informace, než padne půlnoc, ale teď se na to necítí. Je plná bulguru a neoholený Jarda je najednou nesvůj. Obejdou spolu noční náměstí a pár vylidněných tichých ulic, ale nezahnou dolů k řece, kde nesvítí ani jedna z lamp, jak měli původně v plánu. Za čtvrt hodiny jsou zpátky doma, na druhé straně města, postupně se vystřídají v maličké koupelně a pak skončí každý ve své posteli, v hlavě zamotané chuchvalce vět připravených k vyslovení na další den. Rozmotávat je začnou až za světla.

2. Hedvika dostala další dopis

Anonymních dopisů přišlo na řečovickou pilu za dobu její existence nespočet, ale Hedvika Vávrová si jejich obsah nikdy k srdci nebrala. Místní mají názor na všechno a nepodepsané vzkazy a chytrolínské rady kolují z ulice do ulice téměř jako popelářské auto, jež pravidelně ulevuje domům od všeho nepotřebného. Neznámému pisateli mnohdy stačí napsat jednu dvě věty a stává se sám sobě hrdinou. Jasně sdělil názor, tudíž problém (většinou pouze jeho osobní) je vyřešen. Bez hádky a trapných pohledů. Dnes opět dorazila k Vávrům do schránky obálka bez známky, celkově třetí za poslední měsíc. Hedvika se právě vrátila z práce a společně s reklamními letáky položí dopis na stůl. Pak se jde převléknout do domácího.

Většinu předchozích anonymů napsali amatérští environmentální aktivisté a nebylo nutné věnovat jim větší pozornost. Kácení stromů a následné zpracování dřeva bylo, je a bude součástí lidské kultury a netřeba kvůli tomu povolávat policejní orgán. Kratší vzkazy na zmuchlaných ústřižcích papíru obvykle mívají na svědomí děti. Prozrazuje je jejich rukopis a také snaha vyzkoušet vulgární výrazy v psané podobě. Po č se píše měkké i, směje se obvykle Hedvika nahlas, když má náladu indiánské šifry luštit. Poslední korespondence, pro kterou není zapotřebí služeb místní pošťačky, však nutí spolumajitelku pily zpozornět.

První jiný dopis přišel předminulý pátek a netýkal se žádných křivě nařezaných prken nebo čehokoliv, co by souviselo s prací. Dobře si hlídej, co je ti nejdražší. Vytištěno na počítači, zalepeno v čisté obálce, vloženo do poštovní schránky nikoliv na pile, nýbrž na adrese jejího trvalého bydliště. Jinými slovy někdo cizí přišel přímo k domu a vlastníma rukama hodil pečlivě připravenou výhrůžku do schránky. Hedvika Vávrová se ošije. Nepříjemná myšlenka. Kdosi vyšinutý potají obchází jejich dům. Možná i teď stojí opodál opřený o strom a pozoruje, v kterých oknech se svítí. Jestli to je někdo z místních, tak ví, že v obrovském baráku, který během rozvodového řízení odmítala opustit, bydlí už Hedvika sama. Měla by si pořídit psa. Zvířata nemá v lásce a ani uspořádání její okrasné zahrady jim není nakloněno, ale možná je čas zamyslet se nad změnou. Psi prý dokážou rozehnat samotu na menší kusy a ohlídají dům i zahradu. Říkala jí to na ulici ta bába, co donedávna jezdila městem s prázdným dětským kočárkem. Před pár dny kočár zmizel a ta bláznivá osoba chodí omotaná křiklavou šňůrou a vlaje za ní pes. Dobře si hlídej, co je ti nejdražší. Nepsala to náhodou ona? Psychiatricky léčená matka místní lékárnice? Ne, ta by nesvedla dopis vytisknout, ona to nebyla. Ale potuluje se tu denně, a ať už venčí kočár, nebo živé zvíře, mohla si něčeho všimnout. Ráno byla schránka Vávrových prázdná, Hedvika ji kontroluje pokaždé, než jede na pilu. Anonymy tedy přicházejí během dne a pachatele mohl někdo vidět.

Druhý vzkaz zněl jako hádanka a byl to právě on, který přiměl Hedviku konečně se zamyslet. Slova byla prostá a nebyla nikterak zlá, ale zapůsobila jako plesknutí po tváři. Co se to tady děje? Proč tyhle pitominy nechodí na pilu, tam se odjakživa vyřizují reklamace a stížnosti zákazníků. Vilu u řeky navštěvuje nezvaný host. Kdo tohle Vávrové píše, co s tím má ona společného? Ve skutečnosti je to jasné. Celou dobu se to týká jejího syna. Toho, co jí zbyl. Dobře si hlídej, co je ti nejdražší. Jenže o Járovi ona ví všechno. Jestli Vávrová něco dělá dobře, tak je to hlídání syna. Samozřejmě jí neuniklo, jak a kde trávil poslední dobou veškerý volný čas. Celý podzim dával dohromady Strnadovic rozpadlou vilu u řeky. Dokonce tam zůstal i o Vánocích. Hedvika mu to oplatila scénou, na jakou ani jeden z nich nezapomene. Naštěstí pro ni se situace s Járovou počínající známostí vyřešila sama. Přivandrovalá Hana Strnadová to nevydržela. Necelé dva týdny dokonce docházela k nim do kanceláře pily coby nová asistentka, a pak byl konec. Utekla z práce i od mladého Vávry. Když si holt chce člověk s někým něco začít, musí počítat i s jeho rodinou. A Jaroušek rovná se Hedvika. Tohle každá neunese. Vlastně to nedokázala zatím žádná, dokonce ani despotická Pavlína, která každý měsíc předstírala buď těhotenství, nebo falešnou březost. Nána nevěrná.

Hedvika zapne televizi. Nebude se dívat na nic konkrétního, ale nesnese ticho, které v domě panuje. Nemá ráda pátky, protože začíná volno a ona je doma sama. Na víkend se netěší a často na pilu jezdí i v neděli, hlavně během zimy, kdy je brzy tma a nedá se chodit ven. Na jaře se to zlomí. Na zahradě se stříhají stromy a sbírají větve a vůbec uklízí po zimě. I hlodavci se probouzejí a je třeba je monitorovat. To má Heda ráda. A tak si nevšímá třetího dopisu, nechává ho na stole spolu s další poštou a obléká si teplý svetr. Myšlenka nejnovějšího úlovku je silnější než únava nebo hlad.

Situace v místech tajně nastražených pastí Hedviku netěší. Nechytlo se vůbec nic. Návnada ve čtyřech nejmenších pastičkách na myši zůstala netknuta a dvě pastičky střední velikosti, ty černé plastové, které by člověku dokázaly ve vteřině přerazit všechny prsty, jsou sice sklaplé, ale bez úlovku. Může to způsobit i vítr, četla někde. Nesmysl. Tady jsou všechny roztažené čelisti v závětří, zabezpečeny bedýnkami a cihlou, aby se k nim kromě myší nikdo nedostal. Když Vávrová s rozmísťováním nástrah začínala, dělala chyby. Skřípnutý prst, stinka a následně slezlý nehet, to byla jen její věc. Že však musí být ohleduplná i k okolí, zjistila, až když v pasti střední velikosti našla udušenou kočku. Nějakou dobu jí trvalo, než jí došlo, na co se to vlastně dívá. Bylo to ještě kotě, děti od sousedů ho měly sotva pár dnů. Toulalo se. Nemělo se toulat. Naštěstí nikdo nezjistil, co se stalo, Heda jednala rychle. Opatrně nadzvedla těžké železo a tuhé tělíčko nechala spadnout do igelitového pytle. Ten putoval do popelnice, společně s hromadou listí, které bylo v tu chvíli zapotřebí okamžitě shrabat a vyhodit. Od té doby si paní Vávrová dává na své volnočasové záliby pozor. Nechce nikoho týrat, jen hrozně ráda kontroluje výskyt škůdců. Své nástrahy nyní poctivě zakrývá před domácími zvířaty a také před pohledy lidí, kteří by mohli rýpat.

Třeba Eichlerovi, mladí sousedé hned za plotem, jsou aktivní až příliš. Ti nepatří k lidem, co posílají nepodepsané vzkazy. Rovnou přijdou ke dveřím zazvonit nebo se dlouze vybavují na zahrádce, a to se Hedě ne vždy zamlouvá. Ona chodí za dům hlavně kouřit a u toho chce být sama. Neumí tlachat o ničem. A když už se do podobné situace dostane a se sousedy se zapovídá, stejně jí skáčou do řeči tři rozeřvané děti. Rodiče je neokřiknou a ona pak opakuje jednu větu třikrát. Nejlepší je, když je venku každý v jiný čas. Eichlerovic děti jsou na zahradě, když Hedvika pracuje, a ona si pak večer v klidu o samotě zapálí. Přes zimu byly sousedské interakce minimální a spočívaly především ve vzájemném přehazování gumových míčů z jedné zahrady na druhou. Parchanti je házejí k Vávrovým omylem a Hedvika jim je čas od času vrací zpátky. I dnes jsou na jejím trávníku dva. Zvedne je a hodí za plot. Však se o ně ráno poperou. Dle nejnovějších zvěstí od chlapů na pile je Eichlerová zase v tom. Čtvrté dítě na cestě, to už je slušná ostuda. Hedvika sama nesleduje, zda se mladé sousedce zvedá, nebo nezvedá triko, spíš ji zajímá, jestli pořád vyhazuje zbytky jídla na hromadu u zdi. Eichlerovi to nazývají kompostem, ale je to jen spižírna pro hlodavce, kteří se velmi rychle množí. Škodí, přenášejí nemoci a je třeba je pochytat. Do jednoho.

Svou největší past zakoupila Hedvika v zahraničí. Byla to její první internetová objednávka, která doputovala z Číny a obsahovala dva kusy mimořádného odchytového zařízení. Dokázalo by to lapit i psa. Jen lapit, nikoliv zabít. Nyní je nenápadná klícka v přírodních barvách umístěna u obrovské hromady prken, kterou si na zahradě nechává Jára. Většina toho dřeva je ztrouchnivělá, přesto paní domu tento synův výstřelek toleruje. O každý centimetr trávníku je tu postaráno, jak nejlépe to jde, ale co se děje v dírách pod starými prkny, zůstává tajemstvím. Minulé léto odtud Heda vylákala do klece krtka a pak několikrát ježka, ale letos to může být něco docela jiného. Chycená zvířata pouští po čase na svobodu, nechce přece nikoho trápit. Baví ji však pocit, co by to tentokrát kromě myší a potkanů mohlo být. Co všechno si samo dobrovolně vleze do pasti a kdy se ona rozhodne otevřít dvířka a stanovit okamžik volnosti. Neopakovatelný a zvláštním způsobem naplňující pocit. Dnešního večera se však netýká, sezóna se teprve rozjíždí.

Vávrová obejde zahradu a chvíli jen tak stojí pod ostříhanou jabloní. Dýchá čerstvý vzduch, ve kterém je cítit jaro. Zapálí si cigaretu, aby jí atmosféra večera lépe vyhovovala. Odněkud zezadu za živým plotem k ní doléhá tlumený křik. I přes zavřená okna je slyšet, že se děti od Eichlerových chystají sprchovat. Každodenní večerní rituál, podle kterého by si mohla seřizovat čas. Na pravidelnost úkonů mladá sousedka dbá. Heda byla taky taková. Přísná a důsledná. K čemu to bylo, už je jiná kapitola. Kdoví, jak dopadnou tyhle děti. Ona to může jen tiše sledovat odvedle. Teď ale odchází domů, navečeří se a pak bude na internetu sledovat všemožné psí inzeráty. Nakonec se na to vykašle a objedná několik balení klasických dřevěných pastiček na myši. Bude to účtovat na firmu a doručit si to nechá taky tam. S jarem je třeba obměnit zastaralá zařízení a na tahle se Hedvika Vávrová obzvlášť těší.

3. Vana plná pulců

Pokaždé když otevře skříň, spatří ji sedět uvnitř. Lekne se, ale pak ji tiše pozoruje, opatrně, aby ji nevyplašila. Minulost stočenou do klubíčka. To kvůli ní se Hanka Strnadová třese zimou. Rozhrne oblečení zavěšené na dřevěných ramínkách a zaslechne dívčí zpěv. Obyčejná lidová písnička naučená nazpaměť ve škole. Teče voda mezi domy, teče voda z hor. Jak na ni mohla zapomenout? Teď je to zpátky, holčička chodí bosá a Hance se ženou slzy štěstí do očí. Je doma. Mezi zatuchlými kabáty prastaré skříně prosvítá světlo nezvykle teplého května. To jemné, smutné kdysi. Na zahradě je plno ruchu, všichni mají spoustu práce. Tráva pod jabloní je neposekaná a hustá a ta malá, co si tak nerada obouvá boty, má za úkol ji natrhat a odnést na dvůr králíkům. Proutěný košík však zdaleka není plný, naopak, leží převrácený na hromadě kamení. Dívčí pozornost byla obrácená zcela jiným směrem. Plechová vana na dešťovou vodu je letos plná žabích vajíček a ona je sem denně chodí pozorovat. Hlídá slunce, aby nesvítilo příliš, a pak se zase bojí, aby nebyl velký stín. Nakonec není třeba dělat si starosti, chuchvalce řas se samy rozkmitají, rosolovité obálky prasknou a rozvlní se hbitými ocásky. Holčička nedýchá. Naklání se těsně k hladině a snaží se pulečky spočítat. Copánky zapletené po stranách hlavy těžknou nacucanou vodou. Je to nádhera. Po dlouhém čekání se ten čarovný miniaturní svět obojživelníků začíná probouzet. Předchozí den jich bylo pár, nyní už spočítat nejdou. Fascinována strukturou vody plné pulců odhazuje dívenka jednoduché šatky do vysoké trávy a celá se opatrně noří do plechové vany. Po kůži utíkají nahoru k hladině poslední bublinky vzduchu, póry se roztahují a vypouštějí neviditelnou radost jako mořská sépie inkoust. Široko daleko nikdo, dospělí nemají čas zákoutí pod starou jabloní kontrolovat.

Hanička je v jiném světě, zvířenou vodu až ke krku, oči dokořán. Dýchá pomalu, usmívá se. Roztahuje prsty na rukou a nastavuje pulcům svoje dlaně. Ti oťukávají kůži dětského těla, jež je jim nyní k dispozici. Naslouchají si. Dívka zadrží dech a pak opatrně potopí hlavu. Pod hladinou pomalu otevře oči. Vidí je. Třepotají se, hýbou celým prostorem, ale ona se pak musí vynořit a nadechnout. Nabírá pulce do dlaní a pokládá si je na břicho. Utíkají jí, hrají si, ale ona ten podvodní mumraj hrne pažemi zpátky k sobě, potřebuje být přikrytá šelestem hladkých tělíček, který se přestal bát. Pulci nyní obalují její dívčí tělo, dokonale kloužou vodním prostředím a ona je chce ještě víc. Ještě jiným způsobem. Potřebuje být součástí hejna doopravdy. Touží rozumět jejich řeči a umět jejich pohyby. Být tím pohybem. Dokázat ztratit ocas a vyskočit! Hanička potopí bradu a otevře pusu dokořán. Na moment přestane dýchat. Pulečci neváhají dlouho a vplouvají do teplé jeskyňky, kam nedosáhne příliš slunečního světla. Vzápětí vyplouvají ven, střídají se, aby si to v dětských ústech prohlédli všichni. Jsou rozkošní. Dívka si jich nabere plnou pusu a pak ji zavře. Nahmatává je jazykem, pouští je ven a pak je zase nabírá zpátky. Jsou hladcí a lechtají její horní patro. Jenže je to pořád málo. Jako by stále nebyli její. Proto nyní nabere jen dva a pak je spolkne. Nádech. Výdech. Vzápětí se poleká, rozkašle se a zvrátí budoucí žáby ven. Překvapeně se drží okrajů vany a snaží se zklidnit svůj dech. Byli uvnitř… a teď si tu opět plavou… Dokážou jí číst myšlenky? Ona jim totiž ne. Ne úplně. Má chuť do nich kousnout a vysát je, nabrat si pulčí podstatu, chce ji dokonale vstřebat, ale něco jí říká, že ani tohle nebude stačit. Proč, plácne rukama do vody. Proč nemůže dosáhnout toho, co chce! Je téměř na hranici, ale něco, a ona neví co, se jí nedaří. Chňapne do dlaní další pulce a pevně zavře prsty. Mačká je a ví, že její ruce jsou prázdné. Nepatří k těm, co mají schopnost ztratit ocas. I kdyby v téhle vaně ležela do rána, nikdy nebude tak dokonale hladká.

Malá Hanička nabere do pusy další sousto. Chce to zkusit znovu. Otevírá vodě cestu k sobě dovnitř a tekutina toho využívá. Zvířátkům to jde tentokrát bez problémů tam i zpět. Mezi jednotlivými polknutími se dívka zhluboka nadechuje a snaží se omezit kašlání, aby se pulečci nepolekali. Pak se zahradou rozezní vyděšené Hano! a ona se ve vaně posadí. Kdyby její maminka přišla o chvíli později, stihl by vyplavat i ten poslední. Co to tu děláš! Vylez ven! Viděla ji. Viděla to? Bude se zlobit. Nepochopí je. Nikdy. Ani nemůže. Zažene holku domů, na krmení pro králíky už nesejde. Později večer vyběhne maminka ven a s brekem rázuje tmavou zahradou k vaně. U dna nahmatá špunt a trhne. Proud vody je pomalý, bahno téměř ucpalo odtok. Zato slzy proudí rychle, napojují se jedna na druhou a malují čáry po horkých tvářích. Co když to Hanička zjistí? A s dalším deštěm mi odpluje? To léto si maminka slíbí, že bude přísnější. Bude dcerku hlídat. I kdyby ji měla řezat nebo zamykat, malá je to jediné, co jí po něm zbylo. Veškerou silou se do toho opře a žabí nádobu se zbylou vodou rozhoupe do stran. Má jeho oči. Ale nikoho se o nic neprosí. Pět let na to byla sama, a zvládla to. I teď to dokáže. Povalí vanu na bok a couvne, nechce mít mokré nohy. Už nikdy nechce mít mokré nohy! Taky měla ráda pulce, když byla malá. Jejich hladká, klouzavá tělíčka. Slizké tvory si ale nesmíme připouštět blízko k tělu! Jsou to zrádci!

Hanička pije třetí sklenici vody na noc, ale pořád ji tlačí v krku. Možná tudy chce spolknutý pulec ven. Ti ostatní se plácají na suchu ve slehlé trávě. Do rána už tam nebudou a vana zůstane otočená dnem vzhůru. Plechová nádoba časem zcela zmizí… jako dětství na břehu řeky. Později vypluje ze skříně jako sen, schovaná za pověšenými kabáty. Holčička bez bot si sedá na její kraj a zpívá, pokaždé když se dospělá Hana Strnadová roztřese zimou a rozhodne se vzít si oblečení. Dlouho má pak tu píseň v hlavě. Točí se tam a zpátky a tlačí jako špatně polknuté sousto. Jak dlouho v ní zůstalo naživu? Vybavuje si, kdy vlastně jí to na hrudi netlačilo? Ten pocit totiž nešlo zapít nikdy. Hana bouchne dveřmi skříně a zmrzlými dlaněmi se chytne za stažené hrdlo. Musí se dostat z domu ven. Alespoň na dvůr nebo na zahradu, pod starou jabloň. Projít chodbou kolem zrcadla a rozrazit dveře, které mráz a vlhkost přes zimu pevně zapečetily. Teče voda mezi domy, teče voda z hor.

4. Na trhu

V sobotu ráno nemůže Jarda dospat a ani doktorka Borská se po probuzení nezdržuje ve svém pokojíku dlouho. Setkají se v kuchyňce, kde se už vaří voda na kávu.

„Půjdeme na trh?“ chce vědět ona.

„Potřebujete nakoupit?“ Jarda je otázkou zaskočen. Sám se před doktorkou o sobotním jarmarku nezmiňoval, musela si to nejspíš zapamatovat z Hančiných dopisů.

„Zajímá mě ten váš vetešník. Chci ho vidět,“ oznámí rozhodně Radka. Jarda otvírá skříňku s nádobím a vybírá návštěvě hrnek. Ty první na ráně raději odsouvá dozadu a snaží se skrýt rozpaky.

„Vezmu si tenhle,“ Borská se sama natáhne pro hrnek s růžičkou. Sotva ho vezme do ruky, všimne si otisků rudé rtěnky na jeho okraji.

„To dělá máma,“ bere si zahanbený hostitel špinavý hrnek zpátky k sobě, jako by ho chtěl ochránit před slídivým pohledem.

„Máma?“

„Občas si tu vaří kafe a pak to pořádně neumeje. Tady, její oblíbené,“ Jarda vyndává další hrnky, na kterých jsou rudé otisky rtů.

„Jako by si to tu značkovala.“

„Říkal jsem jí, že to musí vzít houbičkou. Ale ona nádobí nikdy moc nemyla.“

„Chodí sem, když tu nikdo není?“

„Teď už tu dlouho nebyla. Vidíme se hlavně na pile…“

„A to vám nevadí? Že vám sem někdo chodí?“

„Je tu jako doma a já jsem zase doma u ní.“

„To sem může kdykoliv přijít?“ paní doktorka má obavy v hlase.

„Kdykoliv.“

„Bez ohlášení?“

„Nebojte, řeknu jí o vás. Matka musí mít přehled o všech ženách v mém životě,“ žertuje Jarda a přitom nosí na stůl pečivo, máslo a med. „Teda aspoň si to myslí.“

„To je zvláštní…“

„Není to zvláštní. Měl jsem bráchu, ale před lety se zabil…“ Jarda ztiší hlas. Už je to dlouho, co to někomu vyprávěl, každý ve městě jejich rodinu zná a není třeba nic vysvětlovat. Až nedávno. Hanka. A teď doktorka Borská.

„Hanička se zmínila. V dopise. Muselo to být těžké.“

„Máma je chudák, je vlastně pořád sama. Jíte med?“

„Nikdo nemusí být sám, když nechce. Hanka se vaší matky bála.“

„Hanka se bála všeho. Co vám o mámě psala?“

„Jen krátkou zmínku o Štědrém dnu. Jak se křičelo. Víc nic. Někdy v polovině ledna mi pak poslala veškeré své loňské zápisky…“

Jarda se zarazí. Najednou musí sklopit oči a poškrábat se ve vousech. Cítí, jak rudne. To se mu málokdy stává. Borská o něm celou dobu ví úplně všechno. Přinejmenším to, co si Hanka vloni barevně zaznamenala. Jak moc do detailů šla? Četla si paní doktorka po večerech, jak se jim spolu nedařilo? Jarda se stydí, najednou neví, co má říct, a cítí se ponížený.

„To už mi neřekla.“

„Oběma nám tím ušetřila spoustu povídání. Sama teď vilu u řeky dokonale znám, přitom jsem tam ještě nebyla. Promluvíme s Hankou hned odpoledne, po nákupech?“

„Teď už ale neplatí, co bylo v lednu, ona je jiná. Nenávidí nás. Nenávidí všechny okolo. Jako bysme za infarkt její matky mohli my!“

„Mně vždycky důvěřovala, brzy to bude jako dřív, uvidíte.“

„Nemluví s nikým. Je zavřená v domě. Útočí na lidi. Nerozumí slovům. Minule mě ani nevnímala.“

„Všechno se zlepší, zařídím to. Zajdeme na trh a pak rovnou k řece,“ pošle paní doktorka k Jardovi jeden ze svých kouzelných úsměvů. Mladý muž mlčí. Najednou nemůže polknout. Ta osoba před ním mávnutím ruky pominula nejtěžší čtvrtrok v jeho životě. Nepočítá-li období po smrti bratra. Nebo že by to celé bylo takhle jednoduché? Komplikuje to jen on? Opravdu stačí zajít na trh a pak k řece? Sám toho vyzkoušel hodně. I jemu přece Hanka zprvu důvěřovala. Jenže pak tu byla nemoc, která rozhodovala za ni a na kterou je on jako laik krátký.

„A že zrovna vetešník…“ Vávra s Borskou se přibližují k náměstí. Za denního světla je to jiné, obyčejnější a namáhavější, ulice přetékají hlukem, lidmi, odpadky, jízdními koly a volně pobíhajícími psy.

„Hanka ho zmiňovala snad v každém dopise, tak si chci toho bubáka prohlédnout. Hrozně se bála, aby si lidi na náměstí nerozebrali jejich věci. Prý se tam rozprodávají celé domy?“

„Spíš jsou to rozbité krámy. Zbytečné věci po zemřelých.“

„Odporný člověk.“

„Grulich je v klidu. Na rozdíl od těch, co čekají, až někdo umře, a pak se poperou o jeho hůl. Podívejte, už to začíná.“

Dopolední náměstí je jako obrovské mraveniště, do kterého kdosi vysypal kostky cukru. Celý týden bylo teplo a jaro tradičně vyhání havěť z děr. Na trhu je možno zakoupit koření, med, všemožné sazenice a zbylé velikonoční pentle, dále pak velké množství vojenského oblečení, ručníky nejrůznější kvality i hrubosti vypouštěných cucků a zlevněné adventní věnce. Ty jsou k dispozici po celý rok na rohu nedaleko řeznictví, vyjma měsíce srpna, kdy hrozí požáry a adventní výzdoba je provizorně přemístěna do vlhkých sklepů. Jarda vede svou svěřenkyni skrz davy lidí, a pokud je tázán, objasňuje. Hlavně zdravte, i když je neznáte, zdravte je. Stačí kývnout hlavou a oni vás mezi sebe vpustí.

I přes svůj menší vzrůst chce mít vyšňořená Borská navrch. Nasadí si tmavé brýle a snaží se elegantně protahovat mezi lidmi. Není lehké do nikoho nevrazit a ona je jedna z mála, kdo si na to dává pozor. Je tu na dovolené, pohodová turistka, takže zdravit nebude nikoho, to by nedělala nic jiného a nesoustředila by se na maloměstské prodejce, mezi kterými se okamžitě pozná jejich král. Jeho říše se rozprostírá na několika dlouhých stolech a také na prostěradlech rozprostřených přímo na dlažebních kostkách. Každou sobotu pro sebe zabírá srdce náměstí, jehož tep vzbuzuje ve všech přítomných bázeň i respekt. Každý stařec, který se ještě dnes dokáže na jarmark přibelhat, může být za týden po smrti a jeho majetek bude za pár korun k dispozici místním občanům. Co se bude v sobotu prodávat, lze v předchozích dnech vysledovat ze smuteční vitrínky, v níž je aktualizován seznam nebožtíků. Být mrtvý a postupně rozprodávaný uprostřed náměstí je ponižující, ale pro přibližně polovinu penzistů jediný možný bod budoucího programu. Zaživa je nutné být v obraze. Nelze se nejít podívat, kdo byl tentokrát na řadě a co po něm zbylo. Nedaleko kašny v sousedství staré lípy je tradičně největší mačkanice. Na dračku jde všechno, proto je lepší dorazit do pojízdného bazaru včas.

Vetešník Grulich koná svoji práci. Pohodlně sedí v proutěném křesle a cení do ostrého ranního slunce všechny zlaté zuby. Je tajemný i upovídaný zároveň a každý druhý v okolí má v mobilu uložené jeho telefonní číslo. Protože až to nastane, budou problémy, a ty on lidem pomáhá řešit. Soudě podle tučného břicha vytékajícího přes povolený pásek jeho kalhot to dělá na výbornou. Jarda se nerozpakuje prorážet cestu Radce, která si připadá jako někde v Indii, což také vysloví nahlas, slyšet to však není, a když to chce zopakovat, dostane ránu do zad a kousne se do jazyka. Otočí se, ale pátrání je u konce, sotva začalo, za ní jsou jen malé děti a pak několik kabátů, všechno otočené zády k ní. Doktorka polkne, chutná to po krvi, najednou má sucho v krku a zatouží se napít. Pak ji dlouhé prsty, hrubé od truhlářské práce a poškrábané od keřů, popadnou, nasměrují doprostřed dění a opona zpocených namačkaných lidí se konečně rozhrne. Bleší trh z pozůstatků maloměstské civilizace. Zákazníci se překřikují a někteří z nich se perou. O talíře, vidličky, voňavky, hřebíky nebo rozbalené pánské pleny velikosti L. K prodeji jsou tu vedle sebe použité zubní kartáčky i kýbl plný uhlí. Speciální kategorií jsou nevyužité léky a doplňky stravy, nad kterými je decentně rozevřen slunečník. Trvanlivé potraviny se naopak vyhřívají na přímém slunci z boku jedné ze tří dodávek. Cenu všeho stanovuje muž, který si zde své místo pronajal na dvacet let dopředu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Před povodní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.