IDIOT

Translation © Libor Dvořák, 2020

ISBN 978-80-207-1983-6

ČÁST PRVNÍ

I

Za oblevy na konci listopadu se někdy o deváté ranní vlak Petěrbursko-varšavské železné dráhy plnou parou blížil k ruské metropoli. Bylo tak vlhko a mlhavo, že úsvit přicházel skoro násilím: cokoli spatřit bylo z vlaku napravo i nalevo možné sotva na deset kroků. Mezi cestujícími by se našli i navrátilci ze zahraničí, ale nejnacpanějšími se zdály být vagony třetí třídy, které byly plné především bezvýznamných lidiček cestujících za svými pracovními záležitostmi z nepříliš velké dálky. Jak už to tak bývá, všichni unavení, s očima přes noc ztěžklýma, prokřehlí a s bledožlutými tvářemi, jejichž barva se blížila mlze za okny.

V jednom z vozů třetí třídy se hned za svítání na sedadlech až u okna proti sobě ocitli dva pasažéři: oba mladí, oba hodně nalehko, oba nepříliš vybraně oblečení, oba s dosti zajímavými tvářemi a konečně oba plní odhodlání pustit se s tím druhým do řeči. Kdyby v tom okamžení jeden o druhém věděli, čím jsou pro sebe navzájem důležití, asi by se dost podivili – ale takhle zvláštně je proti sobě ve voze třetí třídy vlaku z Varšavy do Petěrburgu posadila náhoda. Jeden z nich byl nepříliš velký mladý muž, asi tak sedmadvacetiletý, kudrnatý a skoro černovlasý, s maličkýma šedýma, ale přesto ohnivýma očima. Nos měl široký a rozpláclý a k tomu nápadně vysedlé lícní kosti; tenké rty se neustále tvarovaly do jakéhosi opovážlivého, posměváčkovského a snad až zlého šklebu; čelo měl ale vysoké a krásně tvarované, což příjemně zkrášlovalo neušlechtile utvářenou spodní část obličeje.

V té tváři byla obzvlášť nápadná její mrtvá bledost, která působila dojmem jakési celkové zmoženosti toho člověka – i přesto, že po těle byl stavěný v zásadě dobře – ale zároveň upoutávala jakousi až sebezničující vášní, která se vlastně špatně snášela s věčným opovržlivým a hrubým úsměškem a samolibým, až nestoudným pohledem. Oblečený byl teple, do širokého černého kožichu z jehněčiny, a během noci zimou určitě netrpěl, zatímco jeho společníkovi nezbylo než hlavně prokřehlými zády trpně snášet veškeré rozkoše syrové ruské listopadové noci, na něž patrně nebyl připraven. Na sobě měl dosti prostorný a tlustý plášť bez rukávů a s obrovskou kápí, přesně takový, jaký v zimě s oblibou nosí pocestní někde daleko v zahraničí, dejme tomu ve Švýcarsku či například v severní Itálii, kde samozřejmě nemusíte počítat s tak ledovým koncem cesty jako někde mezi Eydtkuhnenem a Petěrburgem. To, co se dokonale hodilo a vyhovovalo v Itálii, pro Rusko želbohu tak dobré nebylo. Majitel pláště s kápí byl také mladík, starý tak šestadvacet sedmadvacet let, postavy o něco vyšší, než bývá průměr, nápadně plavý, s hustými vlasy, vpadlými tvářemi a hebkou, velmi ostrou a téměř bílou bradkou. Oči měl velké, blankytné a nesmírně pozorné; v jejich pohledu uvízlo cosi tichého, ale zároveň těžkého, cosi překypujícího oním zvláštním výrazem, podle nějž dobrý pozorovatel na první pohled vytuší padoucnici. Tvář toho mladíka byla ostatně jinak příjemná, jemná a suchá, ale bezbarvá, či v tuto chvíli spíš zkřehle promodralá. V ruce se mu pohupoval uzlík ze starého vybledlého plátna, který patrně obsahoval všechny jeho cestovatelské propriety. Obutý byl do bot s tlustými podrážkami zdola a psími dečkami shora, což je obojí velmi neruské. Jeho černovlasý soused v jehněčím kožichu si to všechno – dílem proto, že jinak neměl, co na práci – bedlivě prohlédl a nakonec se s neomaleným výrazem, který tak často vyjadřuje nedbalou a cynickou radost z neštěstí jiného, jedovatě zeptal:

„Morna, co?“

A škubl rameny.

„Hrozná,“ odpověděl mimořádně pohotově jeho společník, „a to prosím v okamžiku, kdy je vlastně obleva. Co by asi člověk musel snášet, kdyby mrzlo? Vůbec jsem nepomyslel na to, že u nás bývá tak chladno. Odvykl jsem.“

„Vracíte se ze zahraničí, nebo co?“

„Ano, ze Švýcarska.“

„A kuš! No to jsou mi věci!“

Černovlasý až hvízdl a bohapustě se rozchechtal.

Dali se do řeči. Ochota plavovlasého mladého muže odpovídat na veškeré otázky svého snědého společníka byla podivuhodná, navíc bez sebemenšího podezření, že přinejmenším některé z těch dotazů jsou ledabylé, nemístné či zcela bezobsažné. Ve svých výpovědích mimo jiné zmínil, že ano, že v Rusku skutečně nebyl hodně dlouho, přes čtyři roky, a že do zahraničí odcestoval kvůli nemoci, jakési podivné nervové chorobě, připomínající padoucnici či tanec svatého Víta a doprovázené křečemi a třasy. Černovlasý kudrnáč se během toho vysvětlování několikrát poťouchle zakřenil – nejvíc v okamžiku kdy se na otázku „no a co, vyléčili vás?“ dověděl, že „ne, nevyléčili“.

„Che! Určitě jste do nich nastrkal prachů až hrůza, protože my tady u nás jim prostě věříme!“ poznamenal jedovatě tazatel.

„Svatá pravda!“ vmísil se do hovoru uboze oblečený pán, sedící hned vedle, zřejmě bezvýznamný, uťápnutý, asi tak čtyřicetiletý úředníček, takový tlusťoušek s brunátným nosem a uhrovitým obličejem. „Svatá pravda, panstvo, jenom darmo vyčerpávají veškerou ruskou sílu!“

„Ó, tak to se v mém případě hluboce mýlíte,“ opáčil švýcarský pacient tichým a konejšivým hlasem. „Hádat se samozřejmě nemůžu, protože určitě nevím všechno, ale můj lékař mi ze svých posledních peněz dal na cestu domů – a to mě tam vyloženě na svůj účet vydržoval skoro dva roky.“

„To jako za vás neměl kdo cvakat?“ zeptal se kudrnáč.

„Ano. Pan Pavliščev, který mi na léčbu přispíval, před dvěma lety zemřel; napsal jsem tedy své vzdálené příbuzné, paní generálové Jepančinové, ale odpovědi jsem se nedočkal. Tak jedu zpátky.“

„A kam to teda jako jedete?“

„Myslíte, kde budu bydlet? To věru ještě nevím… Uvidím…“

„Eště ste se nerozhod?“

A oba posluchači se opět pobaveně rozchechtali.

„Snad mi nechcete tvrdit, že v tom uzlíku je celej váš majeteček?“ zeptal se kudrnáč.

„Vsadím se, že přesně takhle to je,“ přisadil si s mimořádnou spokojeností rudonosý úředníček, „a že jiná zavazadla ten pán s sebou nemá – ačkoli na druhé straně se musí uznat, že bída není hřích.“

Ukázalo se, že tak to také bylo: mladý muž se k tomu s kvapem až nečekaným ihned přiznal.

„Ten váš uzlík ale přece jen jistou váhu má,“ pokračoval úředníček, jakmile se znovu dosyta nasmáli (a zajímavé bylo, že nakonec se na oba své společníky zadíval a rozesmál se i majitel uzlíčku, což veselí těch dvou ještě znásobilo), „a i když bych se klidně vsadil, že zlaťáky, a to ani francouzské, ani německé, ani holandské v něm nemáte, což se snadno dá poznat podle psích deček, připnutých k vašim cizokrajným botám… Ale pokud k tomu vašemu uzlíku připočteme nějakou tu údajnou příbuznou typu dejme tomu generálové Jepančinové, pak i uzlík získává nový význam – samozřejmě jen v případě, že generálová Jepančinová je opravdu vaše přízeň a vy se dejme tomu z roztržitosti prostě nemýlíte… Což se člověku zhusta stává.“

„A zase jste uhodl,“ chopil se toho hned světlovlasý mladý muž, „protože se opět skoro mýlím a generálová mou příbuznou skoro není; proto jsem se nikterak nepodivil, když jsem se té odpovědi nedočkal. Vlastně jsem to čekal.“

„Tak to jste darmo vyhodil peníze za poštovní známku. Mno… přinejmenším jste člověk prostomyslný a upřímný, což je chvályhodné! A pak… pana generála Jepančina znám, panstvo, protože on je to člověk známý takříkajíc všeobecně; a znával jsem i pana Pavliščeva, za jehož peníze jste ve Švýcarsku pobýval – myslím v případě, že to byl Nikolaj Andrejevič Pavliščev, protože Pavliščevové jsou dva, a to bratranci. Ten druhý dodnes žije na Krymu, ale nebožtík byl člověk vážený a se styky, a k tomu svého času vlastnil čtyři tisíce duší, panstvo…“

„Přesně tak – jmenoval se Nikolaj Andrejevič Pavliščev,“ odpověděl mladý muž a pozorně, ba pátravě si pana Všeználka prohlédl.

Tihle páni Všeználkové se občas – a někdy i často – vyskytují v jisté společenské vrstvě. Vědí opravdu všechno, protože veškerá jejich nepokojná zvídavost a veškeré schopnosti jejich mozku se nezadržitelně soustředí jediným směrem – samozřejmě z toho důvodu, jak by konstatoval současný myslitel, že ti lidé nemají žádné důležitější životní starosti a zájmy. Oním všeználkovstvím je ostatně míněna oblast dosti omezená: kde slouží ten a ten, s kým se zná, jaký vlastní majetek, kde byl gubernátorem, koho si vzal za ženu, jaké věno mu ta žena přinesla, kdo jsou jeho přímí i vzdálení bratranci a tak dále, a tak podobně – je to zkrátka stále stejné. V drtivé většině případů mají tito Všeználkové u saka prodřené lokty a berou sedmnáct rublů měsíčně. Lidé, o nichž Všeználkové všechno vědí, by na to, čím jsou ve své vášni hnáni, samozřejmě nikdy nepřišli – a přitom ony mnohé vševědoucí, jejichž znalosti se rovnají učiněné vědě, toto vědění nanejvýš uspokojuje, stává se pro ně zdrojem sebeúcty, a dokonce vrcholné duchovní slasti. Viděl jsem v životě vědce, literáty, básníky i politické činitele, kteří své ostruhy získali a kariéru vybudovali výhradně díky této schopnosti. Černovlasý kudrnáč během celé této debaty zíval, netečně zíral oknem ven a netrpělivě čekal, až cesta skončí. Byl zvláštně roztržitý, ba velmi roztržitý, možná dokonce tak nějak podivně rozrušený: chvílemi zároveň poslouchal i neposlouchal, díval se i nedíval, anebo se dokonce smál, aniž by sám věděl, čemu přesně.

„Promiňte prosím, ale s kým vlastně mám tu čest…?“ obrátil se najednou uhrovitý pán přímo na světlovlasého mladíka s uzlíkem.

„Jsem kníže Lev Nikolajevič Myškin,“ odpověděl oslovený neprodleně a pohotově.

„Kníže Myškin? Lev Nikolajevič? Tak to neznám, vašnosti. Tohle jméno jsem snad ani neslyšel, vašnosti,“ reagoval zadumaný úředníček. „Tedy – jméno samozřejmě znám, však je historické a v Karamzinových Dějinách by se mělo, ba musí najít, ale že bych znal někoho z nich osobně… Dokonce ani slyšet už o Myškinech není.“

„Aby taky bylo!“ reagoval živě kníže. „Kromě mě už knížata Myškinovi neexistují – řekl bych, že jsem úplně poslední. Jinak ale otcové a dědové z mého rodu hospodařili na menších panstvích a panovníkovi sloužívali při jižní hranici. Otec byl ostatně junker a armádní podporučík. A ani vlastně nevím, jakým způsobem pocházela z Myškinů paní generálová Jepančinová, která je také poslední ze svého rodu…“

„Checheche! Poslední ze svého rodu! Cheche! No to ale opravdu rošťačíte,“ zachichotal se úředníček.

Ušklíbl se i černý kudrnáč. Plavovlasý mladík se podivil, jaké že se to dopracoval slovní hříčky, ostatně dosti nevydařené.

„Věřte mi, že jsem to vyřkl docela bez přemýšlení,“ vysvětlil nakonec překvapeně.

„Chápu, chápu, vašnosti,“ pokývl úředníček vesele hlavou.

„A vy jste tam i něco študoval, kníže, u toho profesora?“ zeptal se najednou kudrnáč.

„No ano… něco jsem trochu studoval…“

„Tak to já neštudoval nikdy nic.“

„Já vlastně o nějaké vědění taky jen tu a tam zavadil,“ poznamenal kníže málem omluvně. „Kvůli mé nemoci se odborníci domnívali, že systematické studium absolvovat nemůžu.“

„Znáte Rogožinovy?“ vyhrkl kudrnáč.

„Ne, to vůbec ne. Já se v Rusku znám opravdu jen s málokým. A vy sám jste Rogožin?“

„Jo, to jsem – Parfjon.“

„Parfjon?! Nejste vy nakonec z těch Rogožinů…“ chopil se toho s akcentovanou důležitostí úředníček.

„Jo, přesně z týhle rodiny,“ přerušil ho s nezdvořilou netrpělivostí kudrnáč, který si vlastně až do této chvíle uhrovitého úředníčka vůbec nevšímal a od samého začátku oslovoval výhradně knížete.

„Ale… je to možné?“ podivil se úředníček se zkoprněle vytřeštěnýma očima, jehož tvář se začínala tvarovat do obdivné, pochlebnické, až polekané grimasy. „Takže vy jste syn dědičného čestného občana Semjona Parfjonoviče Rogožina, který zesnul před dvěma měsíci a zanechal po sobě dvouapůlmilionový kapitál?“

„A jak to víš – o těch dvou a půl milionech čistýho kapitálu, co tu po něm zůstalo?“ vybafl na úředníčka kudrnáč, ale znovu ho neuznal za hodna pohledu. „To se na něj podívejme,“ mrkl na knížete, „jenže co z toho takovýhle maj, že se kolem člověka hned začnou motat jako vocáskové? Pravdou teda je, že otec zemřel – a já až po měsíci málem s holou zadnicí jedu ze Pskova domů. A ten mizera brácha ani matka nejenže mi neposlali peníze, ani mi nedali vědít! Jako bych byl ňákej čokl u plotu! A já se v tom Pskově celej měsíc proválel v horečkách…“

„Zato teď vám do klína spadne přinejmenším milionek, nejmíň milionek, panebože!“ spráskl rukama úředníček.

„No není hroznej, prokristapána!“ kývl Rogožin vztekle a podrážděně směrem k němu. „Tobě z toho nedám ani kopějku, i kdyby ses tady přede mnou třeba na hlavu stavěl.“

„Taky že budu, na hlavu se postavím.“

„No prosim! A stejně ti nic nedám, i kdybys mi tu na tý hlavě třeba tejden plesal!“

„Však nic nedávej! To mi patří – nic mi nedávej! A já budu plesat. Ženu a malé děti opustím a před tebou budu plesat. Tak mě přece aspoň trošku pochval!“

„Kuš, chlape…“ odplivl si kudrnáč. „Před pěti tejdnama jsem zrovna jako vy,“ otočil se ke knížeti, „jen s uzlíkem v ruce před tatíkem utek do Pskova, k tetce, jenže tam se do mě dala horečka – a von si klidně umře, zrovna když jsem pryč. Kondraška mu pomoh. Dej nebožtíkovi pánbu nebe, i když mě tenkrát málem k smrti umlátil. Namouduši, kníže, to mi věřte! Kdybych neutek, tak mě zabil.“

„To jste ho něčím rozhněval?“ zeptal se kníže s jakousi zvláštní zvědavostí a pozorně si milionáře v selském kožichu prohlížel. Přestože hodně přitažlivý mohl být už ten zděděný milion, knížete překvapilo a zaujalo ještě něco jiného; nu a Rogožin si knížete jako společníka pro debatu vybral sám, i když nějaké rozmluvy vlastně vyhledával spíš bezděky než z nějaké vnitřní potřeby; spíš jaksi z roztržitosti než ze srdečné otevřenosti; spíš z takového zvichřeného neklidu – aby se prostě mohl na někoho dívat a mlít, co mu slina na jazyk přinese. Pokud jde o úředníčka, tak ten na Rogožinovi doslova visel pohledem, snad i dýchat se bál a úzkostlivě hledal a vážil každé slovo, jako by to byl briliant.

„Což o to, navztekal se na mě hrozně, a asi bylo proč,“ přikývl Rogožin, „ale nejvíc mě naštval bratr. Matinku bych do toho netahal, je to stará ženská, co si akorát čte životy svatejch a vysedává s babkama, no a jak se rozhodne brácha Seňka, tak to nakonec bude. A že mi nedal vědět hned? No to je přece pochopitelný, panstvo! I když – já přeci tenkrát blouznil. A von prej poslal telegram. Jenže ten přišel k tetce. A to víte – třicet let vdova a vod rána do večera vysedává s bláznama. To nejni jeptiška, ale eště něco horšího. Telegramu se tak lekla, že ho ani nerozlepila a vodnesla ho rovnou na úřad, takže tam se bude válet dodneška. Eště že tu byl Vasilij Vasiljič Koněv, kerej mi dal vo všem vědít. Tak jsem se třeba dověděl, že brácha z brokátovýho přehozu přes rakev ustříhal všechny zlatý třapce – a prej víte, jaký hrozný prachy to stojí?! Dyť už jen za tohle může jít na Sibiř, když budu chtít, protože to je teda svatokrádež. Hele, ty stará hrachovino!“ obrátil se na úředníčka. „Je todle podle zákona svatokrádež nebo ne?“

„Samozřejmě svatokrádež!“ přisvědčil oslovený horlivě.

„A patří se za něco takovýho Sibiř?

„Sibiř, jedině Sibiř! Okamžitě!“

„Voni si pořád myslej, že jsem dál marod,“ vykládal dál Rogožin knížeti, „jenže já nikomu ani slovo, pěkně jsem sed na vlak – no a teď jedu a pak už akorát zabuším na vrata: Votevři, bratříčku Semjone Semjonyči! Však já dobře vím, co se mě starýmu pánovi napomlouval! Teda co je pravda, to je pravda – myslim, jak jsem tatíka štval krze Nastasju Filippovnu. To teda byla moje vina. Hřích mi hlavu poplet.“

„Skrze Nastasju Filippovnu?“ přeptal se vlezle úředníček, jako by se snažil něco si vybavit.

„Tu neznáš!“ okřikl ho nakvašeně Rogožin.

„Náhodou znám!“ odpověděl vítězoslavně ten.

„To zrovna! Myslíš si, že zrovna tahle je jedna jediná Nastasja Filippovna? Ale něco ti řeknu – ty jsi teda pěkně hnusná zrůda! Tohle já znám – ať se hnu kamkoli, hned se na mě přilepí takováhle zrůda!“ otočil se znovu ke knížeti.

„A co když ji znám, vašnosti?!“ zatetelil se úředníček. „Lebeděv náhodou ví všechno! Vy mě račte peskovat, Vaše Jasnosti, ale co když vám to dokážu? Že je to přesně ta Nastasja Filippovna, kvůli níž vás pan otec hodlal vyplatit holí, protože je to Nastasja Filippovna Baraškovová, dáma takříkajíc velmi vznešená, vlastně také skoro kněžna, která se vídá s jistým Afanasijem Ivanovičem Tockým, velkostatkářem a velkokapitalistou, členem rad mnoha podniků a společností, a ti oba se tím pádem velmi přátelí i s generálem Jepančinem…“

„No to teda koukám!“ užasl nakonec Rogožin. „Von ji dovopravdy zná, aby ho čert vzal!“

„To se ví, že znám! Lebeděv zná každého! Já, Vaše Jasnosti, dva měsíce světem brousil i s Alexaškou Lichačovem, taky po smrti pana otce, takže všechno vím, všechna zákoutí jsem prosmejčil – a bez Lebeděva už to dneska prostě nejde, ani na krok. Dnes je dlužen, kam se podívá, ale tenkrát se vídal s Armansem, s Koralijou, s kněžnou Packou – a právě takto se mi naskytla příležitost potkat se s Nastasjou Filippovnou a dovědět se kdeco.“

„S Nastasjou Filippovnou? Copak ona měla něco s Lichačovem?!“ pohlédl na něj rozkaceně Rogožin a prudce zbledlé rty se mu roztřásly.

„Ale kdepak, co vás nemá? Nic takového!“ vzpamatoval se kvapně úředníček. „A nic platné mu nejsou ani velké peníze, Lichačovovi! Kdepak, to není Armans. Snad jen Tockij. Jenže ona po večerech sedí ve Velkém či Francouzském divadle sama ve vlastní lóži. Páni důstojníci sice vykládají ledacos, ale dokázat nikdo nic nemůže. Nanejvýš si řeknou: Tak to je ona, ta Nastasja Filippovna – ale tím to končí! Jinak nic. Protože taky vůbec nic takového není…!“

„Přesně takhle to celý je,“ přikývl chmurně a zasmušile Rogožin, „však mi taky Zaljožev tenkrát říkal to samý. Víte, kníže, já tenkrát zrovna v obnošeným dlouhým kabátě po tatíkovi přebíhal přes Něvskou – a vona vyjde z krámu a nasedá do kočáru. Jako by mě bičem šleh! Potkám Zaljoževa, což byl panečku jinej fešák než já: něco jako příručí vod nóbl holiče, monokl ve voku – kdežto našinec na nohou naviksovaný holínky a k jídlu celý dny akorát postní zelňačku. A prej to není nic pro tebe, povidá mi, to je kněžna, Nastasja Filippovna se menuje, Baraškovová, a žije s Tockým, kerej už neví, jak s ní dál, protože léta už má jaksepatří, pětapadesát, a teď by si tuhle první petěrburskou krasavici rád vzal. No a právě von mi to do hlavy nasadil: prej dneska můžeš Nastasju Filippovnu vidět ve Velkým divadle, na baletu, bude sedět ve svý přízemní lóži. Jenže říct našemu tatíkovi, že chci do baletu, tak mě zabije, nic jinýho! Já tam ale potajmu přeci jen aspoň na hodinku zaběh a Nastasju Filippovnu uviděl – celou noc jsem z toho nespal! Ráno mi nebožtík vrazil do ruky dva pětiprocentní cenný papíry, každej v hodnotě pěti tisícovek, a prej běž a prodej; sedum tisíc pět set vem k Andrejevům a zaplať, kdežto zbytek z těch deseti tisíc přineseš zpátky – a nikde se nestavuj, budu na tebe čekat! No… cenný papíry jsem prodal, prachy vzal, ale k Andrejevům do kanceláře jsem nešel a bez dlouhýho přemejšlení se rozběh do anglickýho klenotnictví a za všechny ty prachy koupil dva přívěšky, v každým z nich briliant málem jako voříšek – eště jsem tam zůstal čtyři stovky dlužen, ale když jsem řek naše méno, tak mi uvěřili, že to doplatím. A s těma přívěškama hned k Zaljoževovi: tak a tak, hochu zlatej, a deme k Nastasje Filippovně. No a vydali jsme se tam. Z tý cesty jsem neviděl a nepamatuju si nic – ani před sebou, ani kolem sebe, ani pod nohama. Jakmile jsme se ocitli u ní v hale, přišla nám naproti. Já se tenkrát nepředstavil, neřek jsem, že jsem to já osobně. A Zaljožev povidá: Tohle je prosím od Parfjona Rogožina, na památku vašeho včerejšího setkání. Račte to prosím přijmout. Votevřela pouzdro, koukla dovnitř, pousmála se a prej: Poděkujte vašemu příteli panu Rogožinovi za laskavou pozornost – a pak už jen kejvla hlavou a vodešla. Je až s podivem, že jsem tam rovnou duši nevypustil… Asi proto, že když už jsem tam šel, stejně jsem si myslel, že se živ nevrátím! Nejvíc mě ale naštvalo, že ta bestie Zaljožev strhnul všechnu její pozornost na sebe. Já malej, voblečenej asi jako čeledín, kdežto von vyfešákovanej, nakadeřenej, napomádovanej, tváře jako slabikáře, k tomu kostičkovanýho motýla pod krkem – a nožkou šoupe, a celej se rozplývá, takže si musela myslet, že to není von, ale já! Ani na ni nepomyslíš! vybaf jsem na něj, sotva jsme vyšli ven. Jen se rozesmál a prej: To jsem zvědav, jak si to zodpovíš u Semjona Parfjonyče! Já se teda tenkrát chtěl rovnou utopit a doma se ani nestavit, ale pak si říkám: A dyť je to jedno… a jako poslední proklatec jsem se přeci jen domů vrátil.“

„No teda!“ žasl úředníček a celý se z vyslechnutého až rozklepal. „Vždyť nebožtík by člověka dokázal na onen svět poslat ne kvůli deseti tisícovkám, ale kvůli deseti rublíkům!“ vysvětlil knížeti. Ten si zvědavě prohlížel Rogožina, který byl v tu chvíli zřejmě ještě o dost bledší než obvykle.

„Na onen svět!“ zopakoval Rogožin. „Všechno věděl skoro hned, protože Zaljožin to hnedko vyklopil každýmu, koho potkal. Tak mě tatík vzal nahoru, tam se se mnou zamk a celou hodinu mě poučoval: To tě teprve chystám, ale na noc se s tebou eště přijdu rozžehnat! No a co myslíš? Dědek se rovnou rozjel k Nastasje Filippovně, klaněl se jí až k zemi, brečel a zapřísahal ji, aby mu náušnice vrátila. Tak mu tu krabičku nakonec přinesla, mrskla ji po něm a povidá: „Tady máš ty náušnice, kozle jeden stará – mně jsou teď desetkrát dražší, když vidím, z jakýho pekla je musel Parfjon Semjonyč vydolovat. Vyřiď Parfjonu Semjonyčovi mý pěkný pozdravení a poděkuj mu! No… já si mezitím díky matčině přímluvě od Serjožky Protušina pučil dvacet rublů a vlakem se rozjel do Pskova. Dorazil jsem tam v horečkách, báby nade mnou začaly předčítat ze svatejch knih, ale já vožralej, a pak jsem za poslední prachy vyrazil po krčmách, pak jsem se celou noc jako smyslů zbavenej proválel na ulici a k ránu zase horečka – a to mě během noci eště vokousali psi. Byl jsem rád, že jsem se ráno vůbec probral!“

„Tak to se nám teď Nastasja Filippovna teprve rozezpívá, vašnosti!“ zachichotal se úředníček a potěšeně si mnul ruce. „Co náušnice! Teď ji odměníme něčím onačejším…!“

„Jesli vo Nastasje Filippovně eště cekneš, tak tě seřežu – jako že je bůh nade mnou, i za to tvoje courání s Lichačovem,“ vykřikl Rogožin a pevně ho chytil za ruku.

„Když mě seřežeš, bude to znamenat, žes mě neodehnal! Jen řež! Až seřežeš, bude mezi námi vše zpečetěno… Vida, už jsme tady!“

A vskutku – vlak zrovna vjížděl do nádraží. Rogožin sice tvrdil, že odjížděl v tajnosti, ale na peroně na něj čekalo několik lidí. Křičeli a mávali na něj čepicemi.

„No prosim, tak von je tu i Zaljožev!“ zamumlal Rogožin, změřil si hlouček vítězoslavným a zároveň až vzteklým pohledem a podíval se na knížete. „Já nevim proč, kníže, ale nějak jsem si tě zamiloval. Možná proto, že jsem tě potkal v tak těžkou chvíli, ale to jsem tady toho potkal taky (ukázal na Lebeděva) jenže toho jsem si teda nezamiloval. Přiď ke mně, kníže. Tydle psí dečky z tebe votrháme, koupíme ti prvotřídní kuní kožich, necháme ti ušít prvotřídní frak a k tomu vestu, bílou nebo jakou budeš chtít, peněz ti nacpu plný kapsy… a pojedem k Nastasje Filippovně! Tak přídeš nebo ne?“

„Poslechněte ho, kníže Lve Nikolajeviči!“ pronesl nabádavě a slavnostně Lebeděv. „To si utéct nenechte, rozhodně ne!!!“

Kníže Myškin povstal, zdvořile mu podal ruku a nanejvýš laskavě mu řekl:

„Přijdou s obrovskou radostí a moc vám děkuju, že jste si mě tolik oblíbil. Možná se stavím ještě dnes, pokud to stihnu. Protože vám upřímně musím říct, že vy mně se taky moc líbíte, i když máte tak zasmušilou tvář. Moc vám děkuju za slíbené šatstvo i kožich, protože zrovna tohle budu už brzy potřebovat. A pokud jde o peníze, nemám zrovna teď skoro ani krejcar.“

„Peníze, budou, navečer budou, jen přiďte!“

„Budou, určitě budou,“ chytil se toho úředníček, „ale co večer – už navečer budou!“

„No a co ženský pohlaví, kníže, co vám říká? To mi nejdřív povězte…“

„Já? Ale kdepak…! Já totiž… Vy to asi netušíte, ale kvůli své vrozené nemoci vlastně vůbec nevím, co je to žena.“

„Inu, pokud je to takhle, milej kníže, tak jsi dočista jurodivej, a takový má pánbu rád!“

„Takové má náš Pán rád!“ chopil se toho hned Lebeděv.

„Jo, a ty poď rovnou se mnou, bramboro,“ řekl Rogožin Lebeděvovi a všichni vystoupili.

Lebeděv zkrátka dosáhl svého. Hlučný houfek zanedlouho vykročil směrem k Vozněsenské tříde. Kníže se potřeboval dostat na Litějnou. Bylo mokro a mlhavo; vyptal se lidí, jak to má k cíli své cesty daleko. Vycházelo to na tři versty, a tak se rozhodl, že si zastaví drožku.

II

Generál Jepančin žil ve svém vlastním domě kousek stranou od Litějné, směrem k chrámu Proměnění Páně. Kromě tohoto báječného domu, který z pěti šestin pronajímal, vlastnil generál ještě obrovský dům na Sadové, který byl rovněž zdrojem zcela mimořádných příjmů. Vedle těchto domů měl hned za Petěrburgem velmi pěkné a výnosné panství a kdesi v Petěrburském újezdu taky jakousi továrnu. Jak se všeobecně vědělo, kdysi se generál Jepančin významně podílel na různých pachtech. Dnes byl podílníkem několika akciových společností, v nichž měl jeho hlas opravdu váhu. Těšil se zkrátka pověsti člověka s velkými penězi a velkými styky, který mohl podnikat ledacos. Na některých místech si vydobyl renomé člověka naprosto nepostradatelného – mimochodem i v úřadě, kde sloužil. Stejně tak bylo známo, že Ivan Fjodorovič Jepančin jinak nemá žádné vzdělání a je z obyčejné vojácké rodiny; posledně jmenovaná okolnost mu ostatně mohla jen sloužit ke cti, jenže generál, ač jinak muž jistě moudrý, také nebyl prost některých drobných a jistě odpustitelných slabůstek a narážky na svůj původ neměl v lásce. Nesporně to ale byl člověk bystrý a obratný. Uměl například zbytečně se nepředvádět, když bylo třeba, nenápadně se vytratit a leckdo si ho vážil právě pro jeho prostotu, právě proto, že vždy věděl, kde je jeho místo. Jenže kdyby jen jeho posuzovatelé věděli, co se občas dělo v nitru Ivana Fjodoroviče, který tak dobře věděl, kam patří! A tak i když byl ve věcech každodenních praktický, zběhlý a v mnoha ohledech prostě skvělý, sám sebe s oblibou prezentoval spíše jako vykonavatele cizích myšlenek než nositele vlastních, jako člověka „bezmezně oddaného“ a nadto rusky prostého a srdečného. V souvislosti s posledně řečeným zažil i několik docela zábavných příhod, ale generál ani v takových případech neztrácel hlavu a tvář; navíc míval většinou dost štěstí, a to třeba i v kartách, jež hrával s velkou náruživostí a někdy se dokonce se svou slabostí pro karetní hry, která se nejednou projevovala opravdu podstatně, nejen ani trochu netajil, ale dokonce ji stavěl na odiv. Pohyboval se sice v různorodých, vesměs však majetných a vlivných kruzích, všechno měl ale pořád ještě před sebou, čas činil své a snášel úplně všechno, a to všechno mělo přijít v pravou chvíli, až na ně přijde řada. Však taky pokud jde o věk, byl generál Jepančin, jak se rádo říkává, v nejlepších letech: bylo mu šestapadesát a ani o rok víc, což je v každém případě věk rozkvětu, v němž teprve začíná ten pravý život. Zdraví, barva obličeje, pevné, i když zčernalé zuby, podsaditá, dobře stavěná postava, ustaraný výraz tváře ráno v úřadě a veselý zase večer u karet či u Jeho Jasnosti – to vše mu pomáhalo na cestě k aktuálním i příštím úspěchům a trousilo na životní pouť Jeho Excelence růže.

Generál se mohl pochlubit i prosperující rodinou. Pravda, tady už to nebyly jen samé růže, ale dost bylo i věcí, k nimž se už dávno začaly vážně a upřímně vztahovat největší naděje a mety Jeho Excelence. A jaký cíl v životě může být důležitější a posvátnější než ten rodičovský? K čemu jinému se upínat, když ne k rodině? Tu generálovu tvořily manželka a tři dospělé dcery. Jepančin se oženil již velmi dávno, ještě jako poručík, a vzal si mladou ženu přibližně svého věku, která nevynikala ani krásou, ani vzděláním a která mu věnem přinesla jen padesát nevolnických duší – i když právě ty se, pravda, staly základem jeho další úspěšné cesty za štěstím. Však si taky generál na příliš časný sňatek nikdy nestěžoval, nikdy ho neprezentoval jako plod nemoudrého mládí, a své ženy si tolik vážil a tu a tam se jí i bál, až ji miloval. Generálová pocházela ze šlechtického rodu Myškinů, který sice nepatřil k nejskvělejším, zato ovšem k nejstarším, a tak si pro svůj původ sama sebe velmi považovala. Kdosi z tehdejších vlivných osobností, přesněji řečeno jeden z oněch protektorů, jež ostatně toto protektorství nic nestojí, souhlasil, že bude nad čerstvě sezdaným párem držet ochrannou ruku: mladému důstojníkovi otevřel dveře a postrčil ho do nich – což ostatně ani nemusel, protože tomu by stačil i jediný pohled, a dál už by si poradil sám! Až na pár výjimek se celé dlouhé manželství odehrávalo v naprostém souladu. Generálová si jako urozená kněžna a poslední ve svém rodu, ale možná i díky svým osobním vlastnostem, už ve velmi mladém věku uměla najít několik velmi vysoce postavených příznivkyň. Později, využívajíc bohatství a služebního postavení svého manžela, sama začala v těchto nejvyšších kruzích získávat svou vlastní váhu.

V posledních letech postupně vyrostly a dospěly i všechny tři generálské dcery – Alexandra, Adelaida a Aglaja. Jistě, všechny tři byly jen Jepančinovy, ovšem po matce knížecího původu, s obstojným věnem a s otcem, který se vbrzku mohl dočkat velmi vysokého postavení, a navíc, a to je taky dosti důležité, byly všechny tři velmi půvabné – včetně nejstarší Alexandry, která už oslavila pětadvacetiny. Prostřední bylo třiadvacet a nejmladší Aglaja byla čerstvě dvacetiletá. Právě o ní se dalo mluvit jako o vyslovené krasavici, která ve společnosti začínala budit zaslouženou pozornost. Ale to ještě nebylo všechno – ty tři dívky vynikaly také vzdělaností, inteligencí a všemožnými vlohami. Vědělo se o nich i to, jak se mají rády a jak jedna druhou podporují. Mluvilo se dokonce o jakýchsi obětech dvou starších sester ve prospěch domácího miláčka – nejmladší Aglaji. Ve společnosti se nejen nikterak nevypínaly, ale naopak se snažily působit co nejnenápadněji. Nikdo je přitom nemohl vinit z nějaké povýšenosti a upjatosti, ale každý chápal, že jsou hrdé a vědomé si své ceny. Nejstarší z nich byla výborná hudebnice, kdežto prostřední skvělá malířka, což ovšem dlouhá léta nikdo nevěděl a zjistilo se to až opravdu v poslední době, nadto náhodou. Zkrátka a dobře se o nich vždy mluvilo velmi pochvalně. Našli se však i nevraživci.

Až s hrůzou se třeba mluvilo o tom, kolik už přečetly knih. Do vdavek se jim zatím nechtělo a své společenské kruhy sice respektovaly, ale zase ne tak moc. Což bylo o to zajímavější, že všichni dobře znali náturu jejich otce, jeho směřování, jeho cíle i jeho tužby.

Když kníže zazvonil u dveří generálova bytu, bylo už kolem jedenácté. Generál s rodinou bydlel v prvním patře, a to v bytě co neskromnějším, ale zároveň odpovídajícím jeho významu. Knížeti otevřel olivrejovaný sluha, jemuž musel dlouze vysvětlovat, co je zač, protože na něj i na jeho uzlík od začátku hleděl velmi podezíravě. Když nakonec už poněkolikáté naprosto přesně vysvětlil, že je opravdu kníže Myškin a že se musí s generálem ve velmi naléhavé záležitosti rozhodně setkat, nic nechápající sluha ho zavedl do sousední malé prostory, za níž následoval předpokoj generálovy pracovny, a předal ho jinému sloužícímu, který byl správcem předpokoje a generálovi hlásil veškeré návštěvy. Tento muž, starý něco přes čtyřicet, měl frak, ustaranou tvář a byl to zkrátka generálův domácí pobočník a komorník velmi dobře si uvědomující svou cenu.

„Počkejte v předpokoji a uzlík nechte tady,“ prohodil beze spěchu, důležitě se usazuje do svého křesla a s přísným údivem pohlížeje na knížete, který se i s uzlíkem v rukou uvelebil na židli hned vedle něj.

„Když dovolíte, počkal bych raději tady s vámi,“ řekl kníže. „Co bych tam sám dělal?“

„V předsíni vás nechat nemůžu, protože jste návštěvník, host. Vy jdete přímo za generálem?“

Sluha se zřejmě nemohl smířit s představou, že by dál ke svému pánovi pustil takovou osobu – to proto se zeptal ještě jednou.

„Ano, v jedné záležitosti…“ snažil se znovu vysvětlit kníže.

„Na to se vás neptám, oč přesně vám jde – mým úkolem je ohlásit, že jste přišel. Ale bez tajemníka to neudělám.“

Jak se zdálo, podezíravost tohoto člověka neustále vzrůstala – kníže mu zřejmě ani trochu nepřipadal jako běžný návštěvník, a i když generál musel často, možná skoro denně v předem stanovenou hodinu přijímat velmi různé hosty, zejména ty, co přicházeli v jisté záležitosti, i přes jasná místní pravidla a dosti obsáhlé instrukce byl komorník na velkých pochybách – proto považoval za nezbytné počkat na tajemníka.

„Určitě… jste přijel ze zahraničí?“ zeptal se nakonec jaksi bezděky, ale zřejmě se původně chtěl ptát na něco jiného: „A určitě jste kníže Myškin?“

„Ano, jedu sem rovnou od vlaku. Mám ale takový pocit, že jste se chtěl spíš zeptat, zda jsem opravdu kníže Myškin – a pak jste si to ze zdvořilosti rozmyslel.“

„Mno…“ zamručel překvapeně komorník.

„Ujišťuji vás, že vám nelžu a že kvůli mně nebudete mít žádné nepříjemnosti. A tomu, jak s tím uzlíkem v ruce vypadám, se není co divit – momentálně na tom nejsem zrovna nejlépe.“

„Jistě. Ale já mám, abych tak řekl, jiné obavy. Ohlásit vás musím a tajemník vás přijme… jedině pokud náhodou… A v tom to je, v tom jedině. Jedině jestli ke generálovi nepřicházíte kvůli své bídě, smím-li se ptát…“

„Ach, to rozhodně ne, tím si můžete být naprosto jist. Přicházím s něčím jiným.“

„Neračte se zlobit prosím, ale jak vás tak vidím, řekl jsem si, že se radši zeptám. Počkejte na tajemníka, generál tam teď má plukovníka, ale tajemník brzy přijde…“

„Aha, tak pokud je to na delší čekání, rád bych se zeptal, jestli bych si tu někde nemohl zakouřit. Dýmku i tabák mám…“

„Za-kou-řit?“ změřil si ho opovržlivým pohledem komorník a jako by nevěřil vlastním uším. „Zakouřit?! Ne, to v žádném případě, a navíc byste se měl zastydět už při tom pomyšlení! To by člověk nevěřil…“

„Achbože, to přece chápu a neptám se vás na tuhle místnost. Šel bych, kamkoli byste mě poslal, protože jsem na dýmku zvyklý a už tři hodiny jsem nekouřil. Ostatně jak myslíte – a já se budu řídit příslovím ‚jak jde kroj, tak se stroj‘…“

„Ale jak já vás mám ohlásit?“ zamumlal skoro bezděky komorník. „Zaprvé byste zrovna ani tady neměl být, ale měl byste sedět v předpokoji, protože jste návštěvník, host, a já si to odskáču… Poslyšte, a nechystáte vy se nakonec u nás bydlet?“ dodal ještě a zašilhal po uzlíku, který mu zřejmě nedával pokoje.

„Ne, to bych neřekl. A asi bych nezůstal, ani kdyby mi to nabídli. Přijel jsem se prostě seznámit, jinak nic nechci.“

„Cože! Seznámit?“ užasl komorník a zatvářil se trojnásob podezíravě. „Ale původně jste přece říkal něco o jisté záležitosti…“

„Ach tak, ale to vlastně skoro ne! Tedy, jednu věc bych měl, když myslíte, chtěl jsem poprosit o radu, ale jinak přicházím jen zdvořilostně, protože jsem kníže Myškin a paní generálová je taky rozená Myškinová, poslední kněžna z tohoto rodu a kromě ní a mě už jiní Myškinové neexistují.“

„Prokristapána, tak vy jste ještě ke všemu příbuzný!“ tentokrát už se přímo zděsil komorník.

„Ani to snad skoro ne. Ostatně kdybychom se hodně snažili, tak ti příbuzní jsme, ale tak vzdálení, že se to za příbuzenství ani pořádně považovat nedá. A vám to všechno vysvětluju jen proto, abyste si nedělal starosti, však vidím, jak vás to znepokojilo. Ohlaste zkrátka knížete Myškina – a už z toho bude jasná i příčina mé návštěvy. Když mě přijmou, bude dobře, a když ne, tak vlastně možná dokonce moc dobře! Ale řekl bych, že nepřijmout mě skoro nemůžou: paní generálová určitě bude chtít vidět jediného mužského představitele svého rodu, jak jsem slyšel, na svém původu si rozhodně velmi zakládá.“

Mohlo se zdát, že řeč knížete byla jasná a jednoduchá, ale čím byla jednodušší, tím se v tomto konkrétním případě jevila nesmyslnější a zkušený komorník musel nutně pocítit, že co je normální v rozmluvě dvou lidí, je zcela nenormální v rozmluvě hosta se sluhou. Jenže protože sluhové bývají mnohem chytřejší, než si o nich obvykle myslí jejich panstvo, komorníka napadlo, že asi půjde o jedno z dvojího: buď je kníže obyčejný obejda, který přišel žebrat o živobytí, anebo je to normální blbeček, který nic nechce, protože kdyby kníže byl chytrý, tak přece nebude sedět v předsíni a rozkládat o svých záležitostech se služebnictvem – takže ani v tom, ani v onom případě mu žádná nepříjemnost nehrozí…

„Stejně bych ale byl radši, kdybyste ráčil do předpokoje,“ poznamenal teď už dosti naléhavě.

„No vidíte – ale kdybych tam seděl, tak bych vám tohle všechno vysvětlit nemohl,“ zasmál se vesele kníže, „a vy byste si navíc při pohledu na můj plášť a uzlík ještě dělal zbytečné starosti. Kdežto takhle byste ani nemusel čekat na tajemníka a ohlásit mě sám.“

„Takového návštěvníka jako vy bez tajemníka ohlásit nemůžu, tím spíš, že generál mi nakázal, že dokud u něj bude plukovník, tak nemám rušit. Jen Gavrila Ardalionovič může jít bez ohlášení.“

„To je nějaký úředník?“

„Jako Gavrila Ardalionovič? Ne. Ten je jen sám za sebe. Uzlík si prosím položte třeba sem.“

„Už jsem na to myslel, takže když dovolíte. A nejspíš si asi svléknu i plášť, ne?“

„Samozřejmě, přece nepůjdete k pánovi v plášti.“

Kníže vstal, kvapně si stáhl plášť a zůstal tu v dosti slušném, pěkně ušitém, i když už přece jen již značně obnošeném saku. Z vesty visel ocelový řetízek se stříbrnými ženevskými hodinkami.

Kníže sice blbeček byl, to už sluhovi bylo jasné, ale generálovu komorníkovi nakonec připadlo nevhodné, aby se dál vybavoval s generálovým návštěvníkem – i když se mu kníže neznámo proč zamlouval, samozřejmě svým způsobem. Na druhé straně v něm však vyvolával rozhodný a tvrdý nesouhlas.

„A kdy mě přijme paní generálová?“ zeptal se kníže a znovu usedl na původní místo.

„Tak to prosím nemůžu sloužit. Přijímá různě, podle toho… Třeba modistka může přijít i v jedenáct. Nebo Gavrila Ardalionovič – ten může dokonce i na časnou snídani.“

„Tady je v zimě po domech tepleji než za hranicemi,“ poznamenal kníže, „zato venku je zase větší teplo tam… Ale v těch domech – to ruský člověk skoro bydlet nemůže, není na to zvyklý.“

„To se tam netopí?“

„Netopí, a i ty domy jsou jiné – myslím okna a kamna.“

„No vida. A jak dlouho jste tam ráčil pobývat?“

„Celé čtyři roky! Jen jsem celou tu dobu seděl na jednom místě, na vesnici.“

„Tak jste od našeho života odvykl, co?“

„To je taky pravda. Kolikrát se sám sobě divím, že jsem nezapomněl rusky. Třeba teď když mluvím s vámi, tak si říkám: Ale ono je to všechno dobře! Možná proto jsem tak řečný. Opravdu, už od včerejška se mi pořád chce hovořit rusky.“

„Nojo! A kdepak jste v Petěrburgu bydlíval dřív?“ (A i když se lokaj snažil sebevíc, nepokračovat v takovém uctivém a zdvořilém rozhovoru nedokázal.)

„V Petěrburgu? Nežil jsem tu skoro vůbec, jen občas, když jsem projížděl. Skoro nic a nikoho jsem tu neznal – zato teď je tu prý tolik nového, že i kdybych to znal, stejně bych se všechno musel učit od začátku. Třeba o soudech se tu hodně mluví…“

„Hm… Soudy. Soudy tu soudí, to je pravda. A co tam? Jsou spravedlivější nebo ne?“

„To nevím. Ale o těch našich jsem se doslechl hodně pěkného. Prý že tu už zase nemáme trest smrti.“

„A tam ano?“

„Ano. Ve Francii jsem to i viděl, v Lyonu. Schneider mě tam s sebou vzal.“

„Věší se tam?“

„Ne, ve Francii ještě pořád sekají hlavy.“

„A co odsouzenec? Křičí?“

„Ale co vás nemá! To je dílo okamžiku. Člověka položí a dolů nechají spadnout široký nůž, těžký a silný, ve stroji, kterému se říká gilotina… Hlava odletí, že ani mrknout nestihnete. Hrozné jsou přípravy – když čtou rozsudek, toho člověka připravují, svazují, vedou ho na popraviště – tohle je příšerné! Lidi se sbíhají, dokonce i ženské, i když tam to nemají rádi, když se na popravu dívají ženy.“

„To není nic pro ženské.“

„No samozřejmě! Samozřejmě! Taková muka…! Ten zločinec byl člověk určitěinteligentní, neohrožený, statný, ve zralém věku… Legors se jmenoval. Věřte nebo ne, ale řeknu vám, že když vystupoval na popraviště, tak byl bílý jako papír a plakal. Copak něco takového se smí? No není to hrůza? Plakat ze strachu… Nikdy by mě bývalo nenapadlo, že ze strachu se může rozplakat nejen dítě, ale i člověk, který nikdy neplakal, pětačtyřicetiletý muž. Co se asi v takové chvíli děje s jeho duší, jaké křeče ji sevřou? To přece není nic jiného než zneuctění duše! Praví se přece: Nezabiješ! – tak nač někoho zabíjet za to, že zabil? Nene, to nejde… Je to už měsíc, co jsem to viděl, a pořád ho mám před očima. Už dobře pětkrát se mi o tom zdálo.“

Kníže při té promluvě nápadně ožil, do bledé tváře mu vstoupil mírný ruměnec, a to i přesto, že dál mluvil velmi tiše. Komorník ho sledoval se soucitným zájmem, a jak se zdálo, tématu se vzdát nehodlal; vypadal jako člověk se značnou obrazotvorností a snad i schopností uvažovat.

„Aspoň že to pro toho chudáka není takové trápení, když mu hlava odlítne,“ poznamenal rozšafně.

„Ale víte vy co?“ chopil se toho živě kníže. „To říkáte naprosto přesně, a všimne si toho stejně jako vy každý, no a ten stroj, gilotina, byl vymyšlen právě proto. Jenže mně hned tenkrát najednou napadlo: a co když je to dokonce ještě horší? Možná vám to bude připadat komické a praštěné, ale při jisté dávce fantazie se vám v hlavě může usadit i taková věc. Jen si to představte: co když tělesné útrapy a rány jsou tu při mučení jen proto, aby to všechno odpoutalo vaši pozornost, abyste trpěl jen fyzicky, a to tak dlouho, dokud neumřete. A přitom ta hlavní, nejsilnější bolest nemusí tkvít v ranách, ale v naprosto jistém povědomí, že už za hodinu, pak za deset minut, pak za půl minuty a nakonec právě teď bude konec: duše z těla odlétne a vy už nejste člověk, což je jisté – a hlavní přitom je, že naprosto jisté. No a když hlavu položíte pod nůž a slyšíte, jak se smýká dolů… Já myslím, že tahle čtvrtvteřinka musí být úplně nejpříšernější. A můžu vás ujistit, že tohle není moje fantazírování, ale že to říká kdekdo. Já sám jsem o tom natolik přesvědčen, že vám to hned bez obalu vysvětlím. Zabít za vraždu je trest neporovnatelně krutější než zločin sám. Protože vražda z rozhodnutí soudu je neporovnatelně děsivější než vražda loupežná. Ten, koho vraždí loupežníci, někde v noci, v lese nebo kdovíkde a kdovíjak, každopádně doufá, že se zachrání, do posledního okamžiku. Existují příklady, že člověk už má hrdlo podříznuté – a stále ještě doufá, utíká, prosí. Kdežto v případě popravy je vám veškerá tahle naděje, s níž se umírá desetkrát snáz, odebrána s naprostou jistotou; tohle je ortel a v tom, že mu docela určitě neuniknete, spočívají ta nejšílenější muka, která nic na světě nepřekoná. Přiveďte vojáka a postavte ho v bitvě před hlaveň kanónu, který po něm začne střílet a voják stejně bude doufat; jenže když tomu samému vojákovi přečtete naprosto jistý rozsudek smrti, tak zešílí nebo se rozpláče. Kdo chce tvrdit, že lidská podstata je schopna něco takového snést, aniž by se člověk pomátl? K čemu ten příšerný a zbytečný výsměch? Možná se najde člověk, jemuž by přečetli rozsudek, nechali ho chvíli trpět a pak mu řekli: Tak běž, je ti odpuštěno. Takový člověk by nám o tom zřejmě povykládat mohl. O téhle hrůze a mukách přece mluvil už Kristus. Ne, takhle se s člověkem nakládat nesmí!“

Komorník by sice nedokázal tohle všechno vyjádřit jako kníže – ale i když ne všechno, určitě alespoň podstatu pochopil, což koneckonců prozrazovala i jeho zjihlá tvář.

„Pokud to s tím kouřením nemůžete vydržet,“ pronesl přejícně, „taky by to nakonec šlo i tady, když to nebude dlouho trvat. Protože co když se po vás někdo začne shánět, a vy tu nebudete. No nic… vidíte ty dveře pod schůdkama? Když tam vejdete, tak vpravo najdete takovou komůrku: tam si klidně zapalte, jen otevřete ventilačku, ať tam není smrad…“

Jenže zakouřit si už kníže nestihl. Do předsíně najednou vstoupil mladý muž s lejstry v rukou. Komorník mu ihned začal svlékat kožich. Příchozí loupl očima po knížeti.

„Tenhle pán, Gavrilo Ardalionoviči,“ spustil důvěrně a skoro familiárně komorník, „se omeldovali jako kníže Myškin, příbuzný milostpaní. Přicestovali z ciziny vlakem jen tak s uzlíkem v ruce, jenomže…“

Dál už ho kníže neslyšel, protože sluha přešel do šepotu. Gavrila Ardalionovič pozorně naslouchal, s velkým zájmem po knížeti pokukoval, ale nakonec poslouchat přestal a netrpělivě přikročil k návštěvníkovi.

„Tak vy jste kníže Myškin?“ zeptal se nesmírně laskavě a zdvořile. Byl to velice pohledný asi tak osmadvacetiletý mladík, dobře rostlý blondýn střední postavy s malou napoleonskou bradou a bystrou, opravdu velmi krásnou tváří. Úsměv byl ale i pří vší své laskavosti poněkud strojený: zazubil se snad až perlivě a jeho pohled byl přes veškerou okázale demonstrovanou přízeň a prostotu až příliš utkvělý a zkoumavý.

Když je sám, tak se kolem sebe určitě dívá docela jinak a nejspíš se nikdy nesměje, napadlo maně knížete.

Pak narychlo skoro vše, co už sdělil komorníkovi a ještě předtím Rogožinovi, vysvětlil i teď. Gavrila Ardalionovič jako by se mezitím na cosi rozpomínal.

„Nebyl jste to náhodou vy, kdo ráčil asi tak před rokem a možná ještě dříve oslovit dopisem tuším ze Švýcarska Jelizavetu Prokofjevnu?“ zeptal se.

„Přesně tak.“

„My vás tu všichni známe a jistě i pamatujeme. Jdete k jeho Excelenci? Hned vás ohlásím… Za chvilku bude volný. Jen… měl byste se prosím na tu chvilku přesunout do předpokoje… Proč je pán tady?“ otočil se přísně na komorníka.

„Vždyť říkám, pán sami chtěli zůstat tady…“

Mezitím se dveře pracovny otevřely a z nich vyšel jakýsi důstojník s aktovkou v ruce, který se hlasitě loučil a zdvořile se klaněl.

„Jste tady, Gaňo?“ křikl kdosi z pracovny. „Pojďte laskavě dál!“

Gavrila Ardalionovič knížeti lehce pokývl hlavou a chvatně vstoupil dovnitř.

Asi tak za dvě minuty se dveře otevřely znovu a ozval jasný a přívětivý hlas Gavrily Ardalionoviče:

„Vstupte, prosím, kníže!“

III

Generál Ivan Fjodorovič Jepančin stál uprostřed své pracovny, s kromobyčejnou zvědavostí zíral na vstupujícího knížete, a dokonce postoupil o dva kroky směrem ke dveřím. Kníže došel až k němu a představil se.

„Takže – čím asi tak mohou sloužit, velectěný pane?“ zeptal se místo odpovědi generál.

„Nic naléhavého na srdci nemám – jen jsem se s vámi chtěl osobně seznámit. Rozhodně vás nehodlám připravovat o čas, vždyť nemám představu ani o vašem pracovním dnu, ani o vašich záležitostech… Přijel jsem rovnou od vlaku… Vracím se ze Švýcarska…“

Generál se skoro ušklíbl, ale pak se zamyslel a opanoval se; nato se zamyslel ještě jednou, přimhouřil oči, znovu svého hosta prozkoumal od hlavy až k patě, načež knížeti ukázal na židli, sám se posadil šikmo od něj a s netrpělivým očekáváním se na něj opět zahleděl. Gaňa stál v koutě pracovny u sekretáře a probíral se v lejstrech.

„Na nějaké zdvořilostní schůzky popravdě řečeno moc času nemám,“ upozornil generál knížete, „ale jelikož jistě máte něco konkrétního na srdci…“

„To jsem tušil,“ přerušil ho kníže. „Vy si zkrátka myslíte, že svou návštěvou sleduji něco zcela určitého. Můžu vás ale ujistit, že kromě potěšení ze seznámení s vámi nic jiného na mysli nemám.“

„Potěšení, a to mimořádné, je i na mé straně, ale abych pravdu řekl, spíše než společenské kratochvíli jsem uvyklý konkrétní práci… A navíc prozatím netuším, co máme společného… Takříkajíc důvod…“

„Důvod tu nesporně není a společného máme samozřejmě taky málo. Protože fakt je, že když já jsem kníže Myškin a vaše choť pochází ze stejného rodu, tak to samozřejmě za žádný důvod považovat nemůžeme. Ani nevíte, jak vám rozumím! Nicméně přesně v tom a v ničem jiném spočívá příčina mé návštěvy. V Rusku jsem nebyl přes čtyři roky – a navíc jsem odsud odjížděl skoro nepříčetný. Tehdy jsem o světě nevěděl skoro nic a teď je to snad ještě horší. Potřebuju kolem sebe dobré lidi – to je to, co mám na srdci, a přitom nevím, kam se vrtnout. Už v Berlíně mě napadlo: Jsou to skoro příbuzní, tak začnu u nich; třeba si navzájem přijdeme na chuť, já jim a oni mně, pokud jsou to dobří lidé. A o vaší rodině jsem slyšel jen to nejlepší.“

„Srdečné díky,“ pronesl zaraženě generál. „A můžu se zeptat, kde jste se ubytoval?“

„Zatím nikde.“

„Takže z vlaku jste zamířil rovnou ke mně? I… se zavazadly?“

„Mým jediným zavazadlem je malý uzlík s prádlem, jinak nic, a ten obyčejně nosím všude s sebou. Hotel si jistě stihnu sehnat i večer.“

„Takže vy se hodláte přece jen ubytovat v hotelu?“

„Ale ano, samozřejmě.“

„Soudě podle vašich slov mě v první chvíli napadlo, že se stěhujete rovnou k nám.“

„To by bylo myslitelné jedině na vaše pozvání. Přiznám se ale, že bych tu nezůstal ani pozván – a ne z nějakého speciálního důvodu, ale protože jsem… prostě takový.“

„Takže je vlastně dobře, že vás nezvu a ani zvát nehodlám. A ještě něco, kníže, abychom si všechno vysvětlili naráz a hned: když už jsme se tedy domluvili, že o nějakém příbuzenském vztahu mezi námi nemůže být řeči – i když nic by mě přirozeně nepotěšilo víc! – tak snad…“

„Tak bych snad měl vstát a odejít?“ přizvedl se pohotově kníže a přesto, že jeho záležitosti se neutvářely zrovna nejlépe, se vesele rozesmál. „Mohl bych odpřisáhnout, generále, že o zdejších zvycích nevím naprosto nic, stejně jako o tom, jak se tu žije; přesto jsem si ale myslel, že to dopadne právě tak, jak to nakonec dopadlo. Inu což, možná je to takhle nejlepší… Na dopis jsem přece od vás před časem odpověď taky nedostal… Tak sbohem – a odpusťte prosím, že jsem obtěžoval.“

Oči knížete byly v tom okamžiku tak laskavé a úsměv natolik nepoznamenaný sebemenším pocitem tajené dotčenosti, že se generál zarazil a najednou svého hosta uviděl v docela jiném světle – jeho názor se proměnil v jediném okamžení.

„A víte vy co, kníže?“ pronesl docela jiným hlasem. „Já vás, pravda, sice opravdu neznám, ale je možné, že Jelizaveta Prokofjevna by se třeba na jmenovce ráda podívala… Počkejte prosím, jestli máte času nazbyt.“

„Ach ano, toho nazbyt věru mám, protože můj čas patří výhradně mně (a kníže odložil měkký klobouk s kulatou krempou na stůl). Musím se přiznat, že jsem doufal, že Jelizaveta Prokofjevna si možná vzpomene na můj dopis. Když jsem teď na vás čekal, váš sluha mě určitě podezíral, že jsem chudý a přišel jsem žadonit o peníze; toho jsem si jasně povšiml a vaše služebnictvo má v tomhle ohledu jistě přísné pokyny; jenže věřte, že proto jsem opravdu nepřišel, já přišel jen a jen proto, abych se setkal s lidmi. Jen si říkám, že jsem vás zbůhdarma připravil o čas, to mi dělá starost.“

„Podívejte se, kníže,“ odpověděl generál vesele, „pokud jste opravdu takový, jak se mi jevíte, tak by asi bylo příjemné se s vámi sblížit. Ale jak vidíte, jsem člověk velmi zaměstnaný, takže teď hned se zase budu muset podívat do nějakých papírů, něco podepsat, pak se vydám k Jeho Jasnosti, pak do úřadu, takže to dopadá tak, že i když si na lidi… na dobré lidi potrpím… tak… Ostatně jsem skálopevně přesvědčen o vašem skvělém vychování. Kolikpak je vám let, kníže?“

„Dvacet šest.“

„Ale neříkejte! Hádal bych vám rozhodně o dost míň!“

„Ano, říká se, že mám dosti mladistvou tvář. Určitě se rychle naučím nebýt vám na obtíž, protože mi je to samotnému strašně proti mysli – být někomu na obtíž… A pak, myslím si, že v mnoha ohledech jsme lidé různí, a že asi nemůžeme mít zrovna mnoho společného, ale abych pravdu řekl, tomu posledně řečenému sám příliš nevěřím, protože to se velice často jen zdá, že styčné body neexistují, ale ony tu docela jasně jsou… A jen lidská lenost způsobuje, že lidé se navzájem známkují jen tak od oka, a proto žádnou vzájemnou blízkost nenalézají… Ale nezačal jsem až příliš nudně? Mám takový pocit, jako byste…“

„Jen velmi stručně, vážený pane. Máte vůbec nějaký majetek? Nebo takhle – čím se tu hodláte zabývat? A promiňte, že jsem tak…“

„Proboha neomlouvejte se, vaše otázky chápu a opravdu je respektuju. Majetek zatím žádný nemám a práci taky ne – a potřeboval bych, to ano. Peníze jsem až doposud měl jen cizí; dostal jsem je od pana Schneidera, svého profesora, u nějž jsem se léčil a studoval, ale ten mi dal přesně jen na cestu, takže kupříkladu teď mi zbývá posledních pár kopějek. Jednu vyhlídku bych sice měl a potřeboval bych poradit, ale…“

„Tak mi ještě řekněte, za co v nejbližší době hodláte žít a co přesně máte v úmyslu?“ přerušil ho generál.

„Říkal jsem si, že bych mohl někde pracovat.“

„Vy jste mi ale filozof! Ostatně, pozorujete u sebe nějaké vlohy a schopnosti – myslím takové, jimiž byste si mohl vydělat na chléb náš vezdejší? Ještě jednou se omlouvám…“

„Neomlouvejte se. Ne, pane, řekl bych, že žádné zvláštní vlohy ani schopnosti nemám. Dokonce naopak, protože jsem nemocný a nic jsem řádně nevystudoval. A pokud jde o ten vezdejší chléb, pak bych řekl…“

Generál ho opět přerušil, začal se vyptávat dál a kníže znovu převyprávěl vše, co už bylo řečeno. Ukázalo se, že o Pavliščevovi generál slyšel a dokonce se s ním kdysi osobně znal. Proč se Pavliščev tolik zajímal o jeho výchovu, kníže vysvětlit nedokázal – možná prostě ze starého přátelství s jeho zesnulým otcem. Když rodiče zemřeli, byl ještě malý chlapec a celý život pak vyrůstal hlavně na venkově, protože jeho zdravotní stav nutně vyžadoval čerstvý vzduch. Pavliščev ho svěřil do péče svých příbuzných, jakýchsi starých statkářek; sehnali mu nejdřív guvernantku a pak guvernanta; Myškin k tomu jen tak mimochodem dodal, že i když si všechno pamatuje, jen máloco může uspokojivě vysvětlit, protože v lecčem se jednoduše nedokázal vyznat. Časté chorobné záchvaty z něj udělaly málem idiota (přesně takhle to kníže řekl – idiota). Nakonec, vyprávěl dál, se Pavliščev kdesi v Berlíně setkal se švýcarským profesorem Schneiderem, který se zabývá onemocněními přesně tohoto typu, má sanatorium v kantonu Wallis, léčí svou vlastní metodou s použitím studených sprch a gymnastiky, a přitom své svěřence vzdělává a usiluje o jejich celkový duševní vývoj. Pavliščev ho k profesorovi do Švýcarska před necelými pěti lety odeslal, jenže sám pak zemřel, což je dva roky zpátky, aniž vydal pokyny, jak s knížetem dál; Schneider ho tedy živil a léčil na svůj účet ještě další dva roky; sice ho úplně nevyléčil, ale hodně mu pomohl a nakonec ho na jeho vlastní přání, protože se naskytla taková možnost, odeslal zpátky do Ruska.

Generál se velice podivil:

„A to v Rusku nikoho nemáte, opravdu nikoho?“

„Momentálně nikoho, ale doufám… protože jsem dostal dopis…“

„Dobře,“ přerušil ho generál, jehož ten dopis patrně nezajímal, „takže přinejmenším jste se něčemu naučil a vaše nemoc vám nebude bránit ve výkonu nějaké méně náročné práce, dejme tomu někde v úřadu?“

„Ach ano, nějaké méně náročné místo bych asi zastávat mohl. A vlastně bych si to sám velice přál, protože chci vědět, čeho jsem schopen. Učil jsem se celé ty čtyři roky, i když ta výuka nebyla běžná, ale podle profesorova zvláštního systému – a k tomu se mi podařilo přečíst opravdu hodně ruských knih.“

„Ruských knih? Takže jste plně gramotný a dokážete psát bez chyb?“

„To určitě.“

„Výborně, pane! A co písmo?“

„Písmo mám přímo krásné. Tohle snad je můj jistý talent – píšu přímo kaligraficky. Víte co, já vám rovnou tady na ukázku něco předvedu!“ navrhl horlivě kníže.

„Buďte tak laskav. Ale stejně – takovouhle pohotovost mám opravdu rád, kníže, jste opravdu velice milý.“

„Vy tu zase máte tak báječné psací potřeby, a těch tužek a per, a jaký báječný tuhý papír… Nebo ta nádherná pracovna! Tuhle krajinu znám, to je určitě Švýcarsko. Jsem si jist, že ten malíř to maloval přímo tam v plenéru a dokonce nemám pochyb o tom, že jsem tu krajinu viděl: je to určitě v kantonu Uri…“

„To je velice dobře možné, i když obraz je koupený tady. Gaňo, dejte knížeti nějaký papír. Takže tady máte papír a pero a posaďte se k tomuhle stolku. A co je tohle?“ otočil se generál ke Gańovi, který z aktovky vytáhl velký fotografický portrét a podával mu ho. „No ne! Nastasja Filippovna! To ti poslala sama, ona sama?!“ ptal se dychtivě a s velkou zvědavostí Gani.

„Dala mi ho zrovna teď, když jsem přišel s gratulací. Prosil jsem ji o něj už dávno. Jen přemýšlím, zda to náhodou z její strany nebyla narážka, že jsem v takový den přijel bez dárku, jen tak s prázdnýma rukama,“ dodal Gaňa a nepěkně se ušklíbl.

„Tak to určitě ne!“ odsekl s jistotou generál. „Jak to vůbec uvažuješ?! Jaképak narážky…To by ji ani nenapadlo. A pak – co ty bys jí tak mohl přinést darem – na to bys potřeboval tisíce. Ostatně copak ona tě o nějaký portrét žádala?“

„Ne, zatím ne, a zřejmě ani nikdy nepožádá. Vedete v patrnosti dnešní večer, Ivane Fjodoroviči? Vy jste obzvlášť zván…“

„To víš, že na to myslím, a samozřejmě tam půjdu. Aby taky ne – však má pětadvacáté narozeniny! No… tobě to tedy řeknu, Gaňo, aby ses na vše zavčasu připravil. Afanasiji Ivanovovi a mně slíbila, že dnes večer vyřkne poslední slovo – zda ano nebo ne! Takže pozor na to a počítej s tím!“

Gaňa se zarazil, dokonce tak, že až zbledl.

„Určitě to řekla zrovna takhle?“ zeptal se a jeho hlas se až zachvěl.

„Před třemi dny mi dala slovo. Doráželi jsme na ni oba tak, že jsme ji přinutili. Pouze mě prosila, abych o tom tobě zatím nic neříkal.“

Generál si Gaňu bedlivě prohlížel – jeho vnitřní zmatek se mu zjevně nezamlouval.

„Tak jenom připomenu, Ivane Fjodoroviči,“ pokračoval s váhavým nepokojem v hlase Gaňa, „že ona sama mi přece dala naprostou svobodu až do chvíle, kdy se sama rozhodne, a vlastně i tehdy mám právo na poslední slovo…“

„Ale copak ty… copak by…“ polekal se najednou generál.

„Já nic.“

„Proboha, co to s námi hodláš vyvádět?“

„Ale já se přece ničeho neodříkám. Možná jsem se jen trochu nepřesně vyjádřil…“

„Ještě aby ses odříkal!“ zavrčel otráveně generál a ani se nesnažil svou nevoli nějak skrývat. „V tomhle případě, kamaráde, už vůbec nejde o to, že se neodříkáš, ale jde o tvou ochotu, potěšení a radost, s jakými vyslechneš její slova… Jakpak to vypadá u vás doma?“

„Doma, doma… Doma je všechno, jak já řeknu, otec sice jako obvykle vyvádí, jenže to už je dnes jen a jen vyvrhel; s tím se vůbec nebavím, jen ho držím zkrátka a nebýt matky, tak bych mu už dávno ukázal, kde jsou dveře. Matka samozřejmě pořád jen pláče, sestra se vzteká, ale já už jim naprosto jasně řekl, že jsem pán svého osudu a předpokládám… že doma mě budou všichni poslouchat. Přinejmenším sestře jsem to před matkou řekl takhle úplně bez obalu.“

„Já tomu, kamaráde, opravdu nerozumím,“ prohodil zamyšleně generál, trhl rameny a mírně rozhodil rukama. „Vzpomínáš si, jak onehdy přišla Nina Alexandrovna? Jak vzdychala a vzlykala? Co je vám? zeptal jsem se jí. A prý že se bojí bezectnosti. O jaké bezectnosti to račte mluvit, já na to. Kdo by Nastasje Filippovně mohl co vytknout či ji dokonce za něco kárat? Třeba že byla s Tockým? Ale to je přece nesmysl, zejména když uvážíme, co se o tom všem ví! A ona zase: Hlavně ji nepouštějte ke svým dcerám! To jsou mi věci… Milá Nino Alexandrovno! Jak je možné, že nechápete, že nechápete…“

„Své postavení?“ zkusil napovědět Gaňa. „Ale ona přece ví, že se na ni nezlobíte. Já jim při té příležitosti taky umyl hlavu, aby nestrkaly nos do cizích záležitostí. Jenže od té doby u nás doma pořád visí ve vzduchu, že stále ještě nebylo řečeno poslední slovo a že nakonec udeří hrom. Pokud ale dnes poslední slovo padne, tak to bude venku všechno.“

Kníže celou tuhle rozmluvu vyslechl u stolku v koutě, kde vypracovával svůj kaligrafický test. Jakmile byl hotov, přistoupil ke generálovi a list papíru mu podal.

„Tak tohle je Nastasja Filippovna!“ pronesl a s pozornou zvědavostí si začal portrét prohlížet. „Neuvěřitelně krásná!“ dodal skoro jedním dechem s velkým zaujetím. Žena na portrétu byla vskutku nevídaná krasavice. Vyfotografovaná byla v černých hedvábných šatech, střižených velmi elegantně a zároveň prostě; vlasy měla patrně tmavorusé a učesané jen tak obyčejně, podomácku; oči byly tmavé a hluboké, čelo zamyšlené; ve tváři měla vášeň a zároveň jakousi povýšenost. Obličej se zdál poněkud vyhublý a možná i bledý… Gaňa s generálem se na knížete užasle zahleděli.

„Samozřejmě je to Nastasja Filippovna! Copak vy ji znáte?“ zeptal se generál.

„No vidíte… V Rusku jsem sotva den, ale o téhle krásce vím skoro všechno,“ odpověděl kníže a hned vylíčil své setkání s Rogožinem i to, co mu Rogožin vylíčil.

„No to jsou mi novinky!“ ztratil opět klid generál, který si Myškinův příběh vyslechl nanejvýš pozorně a pátravě pohlédl na Gaňu.

„To bude určitě nějaká lumpárna,“ zamumlal mírně znejistělý Gaňa, „kupecký synek si prostě potřebuje zadovádět. Takové věci už jsem o něm slyšel.“

„Já už to taky slyšel, chlapče,“ chopil se toho hned generál. „To s těmi náušnicemi to Nastasja Filippovna líčila jako podařený žert. Jenže tentokrát je situace docela jiná. Možná je v tom opravdu ten milion… a vášeň, dejme tomu šílená vášeň, jíž to všechno zavání – a přece dobře víme, co tihle pánové v opilém obluzení dokážou! No ano! To by pak byla onačejší zapeklitost!“ uzavřel to generál zadumaně.

„Tak vy se obáváte milionu!“ zaškaredil se Gaňa.

„A ty ne, či co?“

„Jak to vidíte vy, kníže,“ obrátil se najednou Gaňa na Myškina, „můžeme ho považovat za seriózního člověka, anebo je to opravdu jen skandalista? Co o tom soudíte vy?“

Když položil tuto otázku, odehrávalo se v Gaňově nitru viditelně cosi zvláštního. Jako by se mu v hlavě rozhořela nová, svébytná myšlenka, která mu netrpělivě svitla v očích. Generál, který byl upřímně a bezprostředně znepokojen, se po knížeti taky podíval, ale zdálo se, že od něj nějakou významnější odpověď neočekává.

„Nevím, jak bych vám to řekl,“ odpověděl kníže, „ale měl jsem pocit, že je v něm hodně vášnivosti, spousta jakési až chorobné vášnivosti. On sám vlastně působí dojmem nemocného člověka. Je docela dobře možné, že hned od prvních dnů v Petěrburgu bude muset znovu ulehnout, zvlášť jestli začne flámovat.“

„Opravdu? Takhle se vám to tedy jeví?“ chytil se hned generál Myškinovy odpovědi.

„Přesně tak.“

„Jenže na takovéhle zapeklitosti nemusíme čekat několik dní, protože se mohou odehrát ještě před dnešním večerem,“ sykl na generála Gaňa.

„Hm, jistě…! V zásadě jde hlavně o to, jak jí zrovna v hlavě přeskočí,“ usoudil generál.

„Copak nevíte, jaká občas dokáže být?“

„Co tím přesně myslíš?“ škubl sebou znovu generál, který už dočista přišel o náladu. „Podívej se, Gaňo… Dneska jí prosím tě moc neodporuj a snaž se, víš co…? Být… jak bych to řekl… být co nejmírnější. Hm… Co už zase hubu křivíš…? A teď mě poslouchej, Gavrilo Ardalionoviči, teď se hodí, a to moc hodí připomenout jednu věc: Proč my si vlastně děláme takové starosti? Pochop, že pokud jde o mě, tak já už se o vše své dávno a dávno postaral a ať tak či onak, vše vyřeším ve svůj prospěch. Tockij už je zkrátka skálopevně rozhodnutý, tím jsem si zcela jist. Takže pokud si teď něco přeju, jde mi jedině a výhradě o tvůj prospěch. Nebo mi snad nedůvěřuješ, či co? Vždyť jsi člověk… člověk vyloženě rozumný a já v tebe doufám… což je v daném případě… což je… což je…“

„… to nejdůležitější,“ pomohl znovu Gaňa generálovi výrazem, na který ten nemohl připadnout, a jeho rty se zkroutily do svrchovaně jedovatého šklebu, který už rozhodně tutlat nehodlal. Horečný pohled teď upíral generálovi přímo do očí, jako by si až přál, aby si Jepančin v tom pohledu přečetl opravdu všechno, co má na mysli. Generál zbrunátněl a vybuchl:

„Jasně, jistě – nejdůležitější je rozum!“ přikývl a ostře si Gaňu změřil. „Ty jsi ale legrační, Gavrilo Ardalionoviči! Jak to tak pozoruju, jsi nakonec rád, že ten kupčík je pro tebe východisko. Fakt je, že na tohle se musí jít opravdu s rozumem a rozmotat všechno od začátku: pochopit celou věc a… a pak se na obou stranách zachovat poctivě a rovně… a předem na to upozornit a vyhnout se kompromitování dalších lidí – tím spíš, že času na to bylo dost a je ho přísně vzato dost i v tuto chvíli (povytáhl generál významně obočí), i když už ho zbývá jen pár hodin… Rozumíš mi? No tak rozumíš? Jak je to tedy doopravdy: Chceš nebo nechceš? Jestli nechceš, stačí říct! Nikdo vás nedrží, Gavrilo Ardalionoviči, ani vás násilím nestrká do pasti, pokud v tom nějakou past shledáváte.“

„Já chci,“ pronesl polohlasně, ale rozhodně Gaňa, sklopil oči a ponuře zmlkl.

To generála uchlácholilo. Před okamžikem se sice přímo rozvášnil, ale teď už si zřejmě vyčítal, že zašel příliš daleko. Náhle se otočil ke knížeti a ve tváři se mu najednou viditelně zračila nepokojná myšlenka, že kníže tu přece byl a všechno slyšel. Okamžitě se ale uklidnil – stačilo věnovat knížeti jediný pohled…

„Ó!“ zvolal nadšeně generál při pohledu na kaligrafický vzor, který kníže zhotovil. „Ale to je přece signatura! A to vzácná! Jen se na to podívej, Gaňo, jaký je to talent!“

Kníže na silný list pergamenového papíru středověkým ruským písmem napsal:

Pokorný opat Panfutij rukou vlastní podepsán tuto jest

„Tak tohle,“ vysvětloval kníže s mimořádnou potěchou a zápalem, „je vlastnoruční podpis opata Panfutije ze čtrnáctého století. Podepisovali se nádherně, všichni ti naši staří jáhni a metropolité, a kolik snahy a vybranosti do toho vkládali! Copak vy nemáte dejme tomu Pogodinovo vydání, generále? A tady jsem vám něco vyvedl docela jiným písmem – je to velké okrouhlé francouzské písmo minulého století: některá písmena se tehdy psala docela jinak. Je to písmo všeobecně dostupné, písmo veřejných písařů, které se dá vypůjčit z publikovaných vzorů (a jeden takový jsem si opatřil); jistě budete souhlasit, že to opravdu není špatné. Podívejte se třeba na to okrouhlé d a a. No a já vložil onoho francouzského ducha do ruských písmen, což je velice obtížné – ale povedlo se! A tohle je ještě jedno nádherné a originální písmo, jímž je napsáno třeba tohle: Úsilí trudné všechno zmůže. Je to písmo ruské, písařské či chcete-li, písmo vojenských písařů. Je určeno pro úřední dopisy významným osobám – to písmo je taky kulaté, báječné černé písmo; sice černé, ale s jakým vkusem je ho užito! Kaligraf nepřipustil žádné zbytečné kudrlinky, či lépe řečeno pokusy o ně. Vidíte ty nedokončené poloocásky? A právě to tvoří celkový charakter napsaného, právě tady vyplula na povrch duše vojenského písaře: tolik by se chtěl rozmáchnout, talent si žádá své, jenže vojenský límec je pevně zapnut na háček – a z písma čiší skvělá disciplína! Podobná předloha mě ohromila docela nedávno, našel jsem ji náhodou, a ke všemu kde? Ve Švýcarsku! Tohle je prosté, obyčejné a zároveň křišťálově čisté anglické písmo a větší elegance už snad ani dosáhnout nejde, prostě nádhera, korálky a perly, je to jednoduše definitivní; a tady máme další variaci, tentokrát francouzskou, vypůjčil jsem si ji opravdu od jednoho Francouze, jinak obchodního cestujícího: ten základní rukopis je taky anglický, ale černá linka je o něco tlustší a sytější než u anglického písma, čímž jsou porušeny světelné proporce, a povšimněte si prosím ještě jedné věci: proměnily se i všechny ovály, které jsou kapánek baculatější, a navíc jsou tu povoleny ornamentální smyčky, což je ta nejnebezpečnější věc! Jakékoli kudrlinky vyžadují mimořádný vkus, ale pokud se dílo zdaří, pokud se povede najít správné proporce, tak je to krása nevýslovná – až se do ní zamilovat můžete!“

„Ohó, vy ale zabíháte opravdu do podrobností!“ nadchl se generál. „Vy totiž nejste jen kaligraf, vážený pane, vy jste umělec! Co říkáš, Gaňo?“

„Obdivuhodné – a dokonce jako by si to všechno bylo vědomo svého poslání,“ řekl Gaňa a posměváčkovsky se zašklíbil.

„Jen se klidně posmívej, ale pro mě je tohle začátek slibné kariéry,“ opáčil generál. „Jestlipak víte, kníže, komu odteď svěříme sepisování všech našich listin? Přece vám, a platit můžeme rovnou třicet pět rublů měsíčně. Aha, už je půl jedné,“ pohlédl najednou na hodiny, „takže je třeba vrátit se k práci, kníže. Mám dost naspěch, dnes už se možná neuvidíme! Ale ještě se na chvilku posaďte; už jsem vám vysvětloval, že příliš často vás přijmout nemůžu, ale mým upřímným přáním je kapku vám pomoct, alespoň kapičku, v podobě toho nejnutnějšího, protože dál už se o sebe jistě dokážete postarat sám. Najdu vám nějaké to místečko v kanceláři; nebude to nic namáhavého, ale očekává se od vás pečlivost. A teď dál: rodina tohoto mého mladého přítele Gavrily Ardalionoviče Ivolgina, se kterým se prosím seznamte, jeho paní matinka a sestřička v domě připravily dva či tři zařízené pokoje, které pronajímají zájemcům s perfektními referencemi, a poskytují i stravu a posluhu. Jsem si jist, že když vás doporučím já, tak máte u Niny Alexandrovny vystaráno. A pro vás, kníže, to bude nevěřitelné terno, protože zaprvé nebudete sám a ocitnete se takříkajíc v lůně rodiny, což je dobře, jelikož podle mého názoru člověk nemůže být od prvního kroku takovém velkoměstě jako Petěrburg zůstat sám. Paní matinka Nina Alexandrovna a sestřička Gavrily Ardalionoviče, Varvara Ardalionovna, jsou dámy, kterých si nanejvýš vážím. Nina Alexandrovna je choť generála ve výslužbě Ardaliona Alexandroviče, mého někdejšího přítele z počátků vojenské služby, se kterým jsem se ovšem z jistých důvodů rozkmotřil, což mi ovšem nebrání v tom, abych si ho svým způsobem vážil. Tohle vše vám, kníže, vysvětluju proto, abyste chápal, že se vám dostane mého osobního doporučení, čímž za vás tím pádem jakoby přebírám zodpovědnost. Nájem bude vskutku mírný a já pevně doufám, že vaše gáže na něj už vbrzku plně postačí. Samozřejmě, člověk potřebuje i nějaké to kapesné, alespoň menší, ale jistě se na mě nebudete zlobit, kníže, když poznamenám, že pro vás bude lepší se kapesnému a vůbec penězům v kapse vyhnout. Takový je každopádně můj názor. Ovšem jelikož momentálně máte peněženku úplně prázdnou, dovolte mi, abych vám nabídl těchto dvacet pět rublů. Pak to samozřejmě nějak srovnáme, ale jestli jste opravdu člověk tak upřímný a srdečný, jak plyne z vašich slov, pak spolu navzájem do budoucna jistě nebudeme mít žádné potíže. No a že o vás jevím takový zájem, samozřejmě má svůj důvod a cíl, ale to se dovíte později. Jak vidíte, jednám s vámi naprosto na rovinu; doufám, Gaňo, že proti ubytování knížete u vás nic nemáš.“

„Naopak! A matinka z toho taky bude mít radost…“ konstatoval Gaňa zdvořile a úslužně.

„Jestli se nepletu, máte momentálně obsazenou jen jednu místnost. Bydlí tam ten… no… Ferd… Fer…“

„Ferdyščenko.“

„Ano, přesně tak. Ale mě se tedy ten váš Ferdyščenko ani trochu nelíbí, je to šašek počmáraná. Vůbec nechápu, proč ho Nastasja Filippovna tolik protežuje. Copak on je skutečně její příbuzný?“

„Ale kdež, to všechno jsou jen takové šplechty. Po nějakém příbuzenství ani stopy.“

„Budiž, ďas ho vem! Tak co, kníže – spokojenost?“

„Velice vám děkuji, generále, zachoval jste se věru velmi laskavě, a to jsem vás vůbec o nic nežádal – což neříkám z hrdosti, já totiž opravdu nevěděl, kam dnes hlavu složím. I když je pravda, že mě k sobě zval Rogožin.“

„Rogožin? Tak to rozhodně ne! A otcovsky, či zda je vám to příjemnější, přátelsky bych vám poradil, abyste na pana Rogožina zapomněl. A vůbec bych vám doporučil, abyste se držel rodiny, v níž se ubytujete.“

„Když jste ke mně tak laskav, měl bych ještě jednu věc,“ zkusil pokračovat kníže. „Byl jsem zpraven o tom…“

„Velmi se omlouvám, ale teď už nemám ani vteřinu času,“ přerušil ho generál. „Řeknu o vás Lizavetě Prokofjevně – třeba vás přijme teď hned (čehož se každopádně pokusím dosáhnout) a pokud se to podaří, rozhodně se pokuste zalíbit se jí, když jste ten jmenovec. Mohla by se vám opravdu hodit. Když odmítne, nemějte jí to za zlé – tak to vyjde někdy jindy. A ty, Gaňo, se zatím podívej na účty, co kvůli nim válčíme s Fedosejevem. Ty musíme do celé kauzy rozhodně zahrnout…“

A generál odešel, aniž by mu kníže vylíčil svou věc, o níž začínal mluvit snad už počtvrté. Gaňa si zapálil cigaretu a nabídl i jemu; kníže neodmítl, ale nechtěl Gaňovi překážet v práci, tak se s ním do řeči nepustil a začal si prohlížet pracovnu. Gaňa se ovšem na papír popsaný čísly, na který upozornil generál, skoro ani nepodíval. Vypadal roztržitě, jeho úsměv, pohled i zadumání postupně těžkly: alespoň takový dojem z něj měl kníže, když v místnosti osaměli. Náhle ke knížeti přistoupil – přesně v okamžiku, kdy opět stál před portrétem Nastasji Filippovny a pozorně si ho prohlížel.

„Líbí se vám ta žena, kníže?“ zeptal se náhle a uhrančivě se na něj zahleděl. Dokonce to vypadalo, že s jistým zcela konkrétním záměrem.

„Podivuhodná tvář!“ odpověděl kníže. „Jsem si jist, že její osud určitě není jen tak obyčejný. Tvář má veselou, ale přitom bezpochyby musela strašně trpět, nemám pravdu? Vypovídají o tom oči, a tady ty lícní kosti pod očima, po stranách obličeje. Je to hrdá žena, nesmírně hrdá, ale zda je taky vlídná, to nevím… Achbože, kéž by byla! To by všechno bylo zachráněno!“

„Vzal byste si takovou ženu? Konkrétně vy!“ pokračoval Gaňa a nespouštěl z Myškina horečnatý pohled.

„Já si nemůžu vzít žádnou ženu, protože nejsem zdráv.“

„A co Rogožin, ten by se s ní oženil? Co myslíte?“

„Copak o to, já bych řekl, že by si ji vzal třeba hned zítra… Jenže do týdne by ji nejspíš podřízl.“

Sotva to kníže pronesl, Gaňa se zachvěl tak, že Myškin div nevykřikl.

„Co je to s vámi?“ zeptal se poplašeně a chytil ho za ruku.

„Vaše Jasnosti! Jejich Excelence prosí, abyste Jejich Excelenci laskavě navštívil,“ ozval se z právě otevřených dveří lokaj. Kníže tedy vykročil za ním.

IV

Všechny tři mladé Jepančinovy dcery byly slečny kypící zdravím, urostlé, s nádhernými rameny, vysokým poprsím a silnýma, skoro mužskýma rukama, a tak se díky železnému zdraví a fyzické síle občas hodně rády pořádně najedly, čímž se rozhodně nikterak netajily. Jejich matinka, generálová Lizaveta Prokofjevna, tuhle jejich vášeň pro dobré jídlo většinou neviděla moc ráda, ale tento názor, stejně jako jiné její názory dcery sice navenek vnímaly uctivě, ale ve skutečnosti už matčiny představy dávno ztratily původní nespornou autoritu, a to do takové míry, že dobře sehrané trio tří mladých dam začínalo mít všeobecně navrch a generálová v zájmu své vlastní rodičovské důstojnosti shledala jako lepší nedohadovat se a naopak ustupovat. Pravdou ovšem je, že její nejvlastnější nátura hlasu rozumu často nenaslouchala a nepodřizovala se mu: Lizaveta Prokofjevna byla rok od roku vrtošivější, netrpělivější a snad i podivínštější, ale protože po ruce byl neustále pokorný a ochočený manžel, všechny nastřádané křivdy obyčejně dopadaly na jeho hlavu, takže harmonie v rodině byla obnovena a všechno opět běželo tak, že líp už to snad ani nešlo.

Sama paní generálová ostatně byla taky stále při chuti a o půl jedné usedala společně s dcerami k bohaté snídani, připomínající spíše oběd. Po šálku kávy si slečny dopřávaly ještě v posteli, hned v deset, jakmile se probudily. Takhle se jim to zamlouvalo, a tak to platilo jednou provždy. Přesně na půl jednou se prostíralo v malé jídelně, poblíž matinčiných pokojů, a na tuto vyloženě rodinnou, intimní snídani tu a tam dorazil i sám generál, pokud mu na to zbýval čas. Kromě čaje, kávy, sýra, medu, másla a speciálních lívanců, na něž si potrpěla hlavně paní generálová, karbanátků a dalších pochoutek se servíroval také silný horký vývar. Onoho rána, kdy náš příběh začíná, se celá rodina v malé jídelně sešla v očekávání generála, který slíbil, že v půl jedné přijde. Kdyby se býval o jedinou minutu opozdil, bylo by pro něj okamžitě posláno – on byl ale přesný jako hodiny. Jakmile dorazil, pozdravil se nejdřív se svou chotí a políbil jí ruku, při kteréžto příležitosti zaznamenal v její tváři cosi hodně podivného. A tak přestože tušil, že díky jedné zapeklitosti (což bylo jeho oblíbené slůvko) se přesně tohle stane, a už předchozího večera těžko usínal, stejně v sobě nakonec nenašel dost odvahy nějak na to reagovat. Poté k němu přistoupily dcery a políbily se s ním; ty se na něj sice nehněvaly, ale stejně se taky tvářily nějak zvláštně. Pravdou je, že z jistých důvodů byl generál poslední dobou nanejvýš podezíravý, ale protože to byl zkušený a obratný manžel i otec, okamžitě podnikl nezbytná opatření.

Snad nebude na škodu živosti našeho vyprávění, když se na tomto místě zastavíme a v pár poznámkách vyjasníme a upřesníme vztahy a okolnosti, příznačné pro celou rodinu Jepančinů na samém počátku našeho příběhu.

Jak již jsme zmínili, generál byl sice muž nepříliš vzdělaný, spíš, jak on sám o sobě říkával, takový samouk, ale zároveň i zběhlý manžel a vynalézavý otec. Mimo jiné se držel zásady nechvátat na své dcery s vdavkami, tedy „nevězet jim v duši“ a neobtěžovat je přespřílišnou rodičovskou péčí o jejich štěstí, jak se to bezděky a zcela samozřejmě děje skoro všude, a to i v těch nejrozumnějších rodinách, jakmile v nich pomalu dospívají dcery. Dosáhl dokonce toho, že na jeho představu přistoupila i Lizaveta Prokofjevna, ačkoli nebylo právě snadné něčeho takového dosáhnout, a to proto, že se to dalo považovat za vlastně přirozené. Generálovy argumenty však byly velice pádné, protože vycházely z nezpochybnitelných fakt. Také samy příští nevěsty, jimž bylo poskytnuto právo o všem rozhodovat výhradně z vlastní vůle, tak nakonec budou samy nuceny vzít rozum do hrsti a dobrovolně se vzdát přílišných vrtochů a přílišné vybíravosti; úlohou rodičů pak bylo vytrvale a pokud možno nenápadně hlídat, aby nedošlo k nějaké nerozumné volbě či nepřirozenému excesu a poté v nejvhodnějším okamžiku uplatnit všechny síly a veškerý svůj vliv, aby se události ubíraly tím správným směrem. Nu a nakonec už jen to, že každým rokem geometrickou řadou rostl jejich rodinný majetek a stoupala jejich společenská váha, postupně způsobovalo, že z dcer se stávaly stále lákavější nevěsty. K těmto neoddiskutovatelným skutečnostem ovšem přibyla další věc: nejstarší dcera náhle a skoro nečekaně (jak to ostatně v podobných případech bývá) oslavila pětadvacetiny. Prakticky zároveň nesmírně bohatý muž z nejlepší společnosti a s mimořádnými styky Afanasij Ivanovič Tockij náhle znovu pocítil svou dávnou touhu po sňatku. Byl to asi tak pětapadesátník s konciliantní povahou a vskutku vytříbeným vkusem. Oženit se samozřejmě hodlal dobře – však to taky byl na slovo vzatý znalec ženské krásy. Nu a protože byli od jisté doby s Jepančinem nerozluční přátelé, což dále posiloval společný podíl na některých finančních transakcích, tak Tockij generála jednou požádal o laskavou radu: Může se či nemůže ucházet o ruku jedné z jeho dcer? V klidném a přívětivém plynutí Jepančinovic rodinného života se začal rýsovat významný zlom.

Jak už jsme řekli, nejvýraznější krasavicí mezi dcerami byla nejmladší Aglaja. Jenže dokonce i nekonečně sebestředný Tockij pochopil, že by měl sáhnout jinam a že Aglaja není pro něj. Snad to bylo až horoucně slepou láskou a vzájemnou náklonností mezi sestrami, které asi poněkud přeháněly, avšak byly zcela upřímně přesvědčeny, že Aglajin příští osud nebude jen tak obyčejný, ale měl by se proměnit v myslitelný vzor pozemského ráje. Její příští manžel musí být vrcholem dokonalosti a úspěšnosti, o bohatství ani nemluvě. Její sestry se dokonce bez dlouhých debat mezi sebou dohodly, že když bude třeba, tak jsou ochotny i k případným obětem – Aglajino věno mělo být každopádně obrovité a zcela mimořádné. Rodiče o této dohodě dvou starších dcer věděli, a tak jakmile Tockij požádal o jejich radu, téměř nepochybovali, že jedna z těchto dcer nezaváhá a jejich přání vyhoví – tím spíš, že pro Afanasije Ivanoviče věno žádnou významnější roli nehrálo. Sám generál se svou životní zkušeností a svými znalostmi si Tockého návrhu nanejvýš považoval. Tockij ovšem z důvodů ne zcela zřejmých zatím jen sondoval terén a počínal si velice opatrně, a tak i rodiče Jepančinovi v tomto ohledu ke svým dcerám promlouvali jen velmi všeobecně a nejasně. Odpovědí jim bylo rozhodnutí, zatím ještě taky ne zcela určité, nicméně uspokojivé, že nejstarší Alexandra o tom patrně bude uvažovat. Byla to dívka sice rázná, ale vlídná, uvážlivá a nadobyčej vstřícná. O Tockého by zřejmě i sama stála a kdyby mu dala své slovo, tak by ho taky dodržela. Vnější pozlátko neměla ráda a manželovi v jejím případě nejenže nehrozily zbytečné starosti a náhlé zvraty, ale naopak mu mohla připravit pěkný a klidný život. Byla velmi hezká, i když to byl půvab dosti nenápadný. Co víc si Tockij mohl přát?

Přesto přese všecko se vše zatím vyvíjelo jen velmi zvolna. Generál s Tockým dospěli ke vzájemné přátelské dohodě, že žádné nevratné formální kroky se zatím podnikat nebudou. Rodiče Jepančinovi s dcerami také nezahajovali žádné zcela jednoznačné debaty a začínala hrozit až jistá disharmonie: paní generálová jakožto matka svých dcer byla stále rozmrzelejší, což věru nebylo dobré. Faktem je, že tu byla jedna rušivá okolnost, taková zapeklitá a mrzutá historie, která nakonec mohla všechno beznadějně pokazit.

Ta zapeklitá a mrzutá „příhoda“ (jak tomu říkal Tockij) se zrodila už velmi dávno, někdy před osmnácti lety. Hned vedle jednoho z nejvýnosnějších hospodářství Afanasije Ivanoviče živořil na maličkém panství beznadějně chudý statkář. Ten člověk proslul svými neustálými tragikomickými nezdary; jinak se jednalo o vysloužilého důstojníka z dobré šlechtické rodiny, přísně vzato urozenějšího než sám Tockij, který se jmenoval Filipp Alexandrovič Baraškov. Dlouho tonul v dluzích a kdeco musel zastavit, ale nakonec díky vpravdě mužické, skoro galejnické dřině dal své hospodářství alespoň jakžtakž do pořádku. I sebemenší úspěch mu do žil vléval neuvěřitelnou kuráž. Takto povzbuzený a prodchnutý nadějí se nakonec na pár dní vydal do újezdního městečka, aby se tam setkal a pokud možno definitivně dohodl s jedním ze svých nejdůležitějších věřitelů. Po třech dnech pobytu za ním z jeho vísky do města přijel na koni s ožehlou tváří a ohořelými vousy starosta z jeho vsi a oznámil mu, že jeho „rodový sídlo lehlo popelem“ a také že „mlospaní ráčili uhořet, kdežto dětičky jsou živý a zdravý“. Překvapení tak děsivé Baraškov, kopancům osudu jinak uvyklý, snést nedokázal – zbláznil se, upadl do horeček a měsíc nato zemřel. Vyhořelé panství bylo prodáno i s mužiky, kteří se mezitím rozutekli po světě, a z výtěžku se poplatily dluhy. Péče o dvě malé dcerky, šestiletou a sedmiletou, a jejich další výchovy se velkomyslně ujal Afanasij Ivanovič Tockij. Obě pak vyrůstaly v mnohodětné rodině jeho správce, vysloužilého úředníka německého původu. Brzy ale na světě zůstala jen jedna z holčiček, Nasťa, protože její mladší sestřičku skosil černý kašel. Tockij, který se odstěhoval za hranice, na obě dívenky brzy zapomněl. Když těmi místy o nějakých pět let později Afanasij Ivanovič projížděl, rozhodl se, že se na svém panství zastaví. Tam najednou v rodině německého správce objevil rozkošné dítě, asi tak dvanáctiletou čipernou, roztomilou a bystrou dívku, která zjevně rostla do nevýslovné krásy – v tom se Afanasij Ivanovič dokonale vyznal. Ve své usedlosti tentokrát strávil jen pár dní, ale i tak stačil zařídit vše potřebné. V Nastině výchově došlo k zásadní změně: jako její guvernantka byla ze Švýcarska přizvána postarší důstojná dáma, která měla s výchovou mladých dívek velké zkušenosti a při svém vzdělání je mohla proškolit nejen při výuce francouzštiny, ale i v dalších vědách. Ubytovala se přímo na panství a Nastina výchova začala být vskutku velkorysá. Přesně po čtyřech letech vše skončilo – guvernantka se zase odstěhovala a pro Nasťu si přijela milostpaní, také statkářka a také sousedka pana Tockého, tentokrát ovšem v jiné, daleké gubernii. Odvezla si nejen dívku, ale i instrukce a plné moci od Afanasije Ivanoviče. I na novém místě byl k dispozici sice pomenší, ale právě dostavěný panský dům, velmi půvabně zařízený – a víska, v níž stál, se velmi případně jmenovala Útěšlivo. Statkářka Nasťu zavezla přímo do onoho tichého domu, a protože sama až do té doby žila sotva verstu odsud a byla to osamělá vdova, nastěhovala se k Nastě. Dívce tu posluhovala stará klíčnice a naopak mladá, ale zkušená panská. V domě byly k dispozici hudební nástroje, vkusně uspořádaná dívčí knihovna, obrazy, grafiky, tužky, štětce, barvy, ale také nádherný italský chrt – a dva týdny nato přicestoval i sám Afanasij Ivanovič… Od té doby si tu svou odlehlou stepní vísku oblíbil tak, že sem začal jezdit každé léto, trávil tu dva nebo i tři měsíce – a takhle to všechno šlo poměrně dlouhou dobu, nějaké čtyři roky, v klidu, šťastně, elegantně a se smyslem pro detail.

Jednou, někdy počátkem zimy, zhruba čtyři měsíce po útěšlivském letním pobytu Afanasije Ivanoviče, který se tu tentokrát zdržel pouhé dva týdny, se po vesničce rozneslo, či spíše k uchu Nastasji Filippovny neznámo jak dolehlo, že Afanasij Ivanovič se v Petěrburgu hodlá oženit s jistou bohatou urozenou krasavicí – zkrátka a dobře že si opatřil solidní a zároveň skvostnou partii. Pravdou je, že tahle zvěst se nakonec do všech podrobností nepotvrdila: svatba byla zatím pouze nejasným projektem a vše se rýsovalo jen velmi neurčitě, ale v osudu Nastasji Filippovny to způsobilo přímo mimořádný zvrat. Každopádně náhle osvědčila mimořádnou rozhodnost a své okolí ohromila nečekanou proměnou charakteru. Svůj venkovský útulek bez dlouhého přemýšlení opustila a najednou sama samotinká stanula v Petěrburgu přímo před Tockým. Ten se celý užaslý pokusil s ní rozumně promluvit, jenže najednou, málem od prvního slova, se ukázalo, že nutná bude naprostá změna tónu, barvy hlasu i příjemných noblesních promluv, jichž užíval až do této chvíle. Včetně logiky. Změnit zkrátka musel všechno, úplně všechno! Před sebou totiž měl docela jinou ženu, která se naprosto nepodobala dívce, již znal doposud a od které teprve někdy v červenci odjížděl z vísky Útěšlivo.

Teď se ovšem ukázalo, že ta nová žena toho zaprvé neuvěřitelně mnoho ví a chápe – tolik, že se člověk nestačil divit, kde k tomu přišla a jak si pro sebe vše tak přesně uspořádala a zformulovala. (Že by to vytěžila ze své dívčí knihovničky?) Ba co víc, opravdu dobře se orientovala v mnoha právních souvislostech a jasně chápala ne-li svět samotný, pak přinejmenším to, jak to v něm chodí. A zadruhé osvědčovala zcela jinou náturu než dřív – zkrátka už to nebylo vyjukané a zatím nehotové stvoření z vyšší dívčí, občas okouzlující neopakovatelnou hravostí a naivitou, jindy tklivé a zamyšlené, překvapené, nedůvěřivě plačící a nepokojné.

To tedy rozhodně ne – teď se mu otevřeně vysmívala a drsně jedovatými sarkasmy ho zraňovala zvláštní a velmi nečekaná osoba, která mu bez obalu oznámila, že k němu nikdy necítila nic jiného než to nejhlubší opovržení, opovržení až k mdlobám, které bezprostředně vystřídalo počáteční užaslý obdiv. Tato nová žena prohlašovala, že je jí zcela jedno, kdy a s kým se hodlá oženit, ale že každopádně přijela mu v tom sňatku zabránit, a to ne z nějakého vzteku, ale výhradně proto, že to ona takhle chce, a tudíž toho taky dosáhne – „třeba už jen proto, abych se ti jaksepatří vysmála, jelikož teď se konečně hodlám smát i já“…

Takhle to každopádně řekla, ale je možné, že všechno, co jí táhlo hlavou, nevyslovila. Zatímco se nová Nastasja Filippovna bohapustě chechtala a chrlila, co ji zrovna napadlo, Afanasij Ivanovič to všechno v duchu třídil a v mezích možností se pokoušel rozvrácenou mysl zase uspořádat. Byly to úvahy velmi vleklé – než se definitivně zorientoval, uplynuly skoro dva týdny, ale pak přišlo jasné rozhodnutí. Afanasiji Ivanovičovi bylo tou dobou už kolem padesátky a byl to muž nanejvýš solidní a usedlý. Jeho místo v tomto světě a postavení ve společnosti spočívaly na naprosto neochvějných základech. Sebe sama a svého klidu a komfortu si cenil nade vše, jak se taky na řádného muže sluší a patří. To, co po celý život postupně tvaroval a přivedl k dokonalosti, nesmělo být ani v nejmenším narušeno či rozkolísáno. Na druhé straně životní zkušenost a hluboký vhled do věcí Tockému velmi rychle a velmi přesně napověděly, že momentálně má co do činění s bytostí nanejvýš svéráznou, s bytostí, která nejenže vyhrožuje, ale své pohrůžky taky nepochybně uskuteční a především ji naprosto nic nezastaví, protože si ničeho na světě neváží, a tak ji ani na nic nenalákáte. Za tímhle vším bylo zřejmě cosi jiného, jakýsi duchovní i citový chaos, cosi jako romantické horlení bůhví proti komu, jakási zcela nepřiměřená, nenasytná pohrdavost – zkrátka cosi nanejvýš komického a ve slušné společnosti nepředstavitelného, co se pro seriózního muže stává vskutku trestem božím. Tockij se samozřejmě při svém bohatství a stycích mohl okamžitě uchýlit k nějaké malé a naprosto nevinné ničemnosti, která by ho téhle strázně zbavila. Na druhé straně ovšem bylo zcela jasné, že Nastasja Filippovna sama mu třeba po stránce čistě právní v zásadě nijak zavařit nemůže; v jejích silách přísně vzato nebylo ani vyvolat nějaký významnější skandál, protože to by s ní velice snadno zatočil. To ovšem jedině v případě, že by se odhodlala jednat jinak, než to v podobných situacích dělají jiní, a zachovala se zbytečně výstředně. Tady Tockému ovšem velmi pomohl jeho tradičně správný odhad: jasně si uvědomil, že Nastasja Filippovna sama velmi dobře chápe, že poškodit ho před zákonem skoro nemůže, a že v hlavě i v těch jiskrných očích jí hárá něco docela jiného. Ta žena si neváží ničeho, nejméně však sebe samé (člověk v takovém okamžiku potřeboval opravdu hodně vytříbeného důvtipu, aby si uvědomil, že ona sama sebou už dávno pohrdá, a že skeptik a protřelý cynik jeho ražení musí chápat právě tohle) a že je schopna samu sebe nenávratně a beznadějně zničit a přivodit si třeba kriminál na Sibiři, jen aby zesměšnila toho, ke komu cítila přímo zvířecký odpor. Afanasij Ivanovič se nikdy netajil svou dosti značnou zbabělostí, která ovšem byla spíše výrazem jeho velmi konzervativních zásad. Kdyby například věděl, že bude zabit během svatebního obřadu, nebo že dojde k něčemu podobnému, svrchovaně nepřístojnému, komickému a nepříjemnému někde na veřejnosti, přirozeně by se polekal, ale ani ne tolik smrti či těžkého krvavého zranění, nebo plivance do tváře před očima všech atd. atp., ale toho, že to bude tak nepřirozené a nepříjemné. Nu a od Nastasji Filippovny hrozilo právě něco takového, i když o tom zatím ještě nikdy nemluvila; věděl, do jaké míry si ho přečetla a rozuměla mu – a proto taky věděla, jak v jeho případě udeřit. Nu a protože svatba se zatím opravdu jen plánovala, ustoupil a řekl si, ať je tedy po jejím.

Jeho rozhodnutí napomohla ještě jedna okolnost: bylo skoro neuvěřitelné, nakolik se tato tvář této nové Nastasji Filippovny nepodobala té původní. Dřív to byla půvabná holčička, zato teď… Tockij si dlouho nemohl odpustit, že se na to všechno díval celé čtyři roky a ničeho si nevšiml. Hodně ovšem zajisté znamená i to, když k vnitřnímu i vnějšímu přerodu dochází naráz, náhle. Vybavil si ostatně, že i dřív přicházely okamžiky, kdy se při pohledu na její oči tu a tam dostavovaly opravdu zvláštní myšlenky: jako by v těch očích maně zahlédl jakousi hlubokou černou propast. Jakousi hádanku. V posledních dvou letech často žasl nad tím, jak se měnila barva její tváře: byla bledší a bledší, ale kupodivu právě díky tomu stále krásnější. Tockij, který měl jako všichni pánové v jeho věku ledacos za sebou, zpočátku jen přezíravě zaznamenával, jak lacino k téhle nezkušené osůbce přišel, musel poslední dobou o tomto svém původním náhledu nejednou dost zapochybovat. V každém případě měl ještě loni zjara za lubem Nastasju Filippovnu dobře a bohatě vyvdat za nějakého uvážlivého a solidního ouřadu z jiné gubernie. (Panebože, jak příšerně a zlostně se tomu teď Nastasja Filippovna posmívala!) Jakým novým svodem ale pro Afanasije Ivanoviče byla tato čerstvá situace, kdy až opět zauvažoval, zda by tu ženu neměl znovu opečovávat sám. Každopádně se rozhodl, že Nastasja Filippovna zůstane v Petěrburgu a on že ji obklopí skutečným luxusem. I kdyby nic jiného, mohl se jí chvástavě blýsknout ve své nejbližší společnosti. Právě této své pověsti si totiž velmi cenil.

Od té doby uplynulo už pět let života v Petěrburgu, takže mnohé získalo přesnější obrysy. Postavení Afanasije Ivanoviče v tomto ohledu bylo skoro bezútěšné a nejhorší na něm bylo, že když se vylekal jednou, dál se to vytrvale nelepšilo a už to tak zůstalo. Bál se, ani sám jasně nevěděl proč – bál se zkrátka Nastasji Filippovny. Nějaký rok dva choval podezření, že ona sama baží po sňatku s ním, ale protože je přímo zoufale pyšná, mlčí a čeká, až se toho úpěnlivě začne dožadovat sám. To by byla opravdu zvláštní situace, a tak Afanasij Ivanovič vraštil čelo a propadal tíživým chmurám. Ke svému velkému a dlužno říci nepříjemnému překvapení (i takové umí být lidské srdce!) díky jedné příhodě najednou zjistil, že i kdyby ji nakrásně o ruku požádal, odmítla by ho. Dlouho to vůbec nechápal. Měl pro to jediné vysvětlení: že pýcha „uražené excentričky“ sahá tak daleko, že než by jednou provždy vyřešila svou základní životní situaci a dospěla k postavení jinak nedosažitelnému, raději reaguje opovržlivým odmítnutím. Nejhorší na tom všem bylo, že Nastasja Filippovna měla v jejich vztahu víc než výrazně navrch. Na hmotná lákadla, ani ta největší, se nachytat rovněž nedala, a i když poskytnutý přepych přijala, jinak žila velmi skromně a za tu dobu si skoro nic nenaspořila. Odhodlal se tedy k velmi rafinovanému úskoku, který měl zpřetrhat jeho okovy: nenápadně a umně jí za pomoci jiných předhazoval všelijaká zdánlivě neodolatelná lákadla, ale ideály, ztělesněné v podobě různých knížat, husarů, velvyslaneckých tajemníků, básníků, romanopisců, a dokonce i socialistů nezabíraly; nic z toho na ni nedělalo naprosto žádný dojem a vznikal tak dojem, že má srdce z kamene a jakýkoli cit v ní jednou provždy uvadl a vyschl. Trávila své dny osaměle, četla, snad se i vzdělávala a milovala hudbu. Známých moc neměla, stýkala se hlavně s nějakými vysloveně komickými chudými manželkami chudých úředníků, pak se dvěma herečkami, dvěma bezvýznamnými babkami a velice si oblíbila početnou rodinu jednoho váženého kantora, která ji také milovala a těšila se na každou její návštěvu. Poměrně často k ní navečer zacházelo pět či šest známých, víc rozhodně ne. Tockij přicházíval často a dával si na všem záležet. V poslední době se s ní, pravda s jistými potížemi, seznámil i generál Jepančin. Zato zcela bez problémů a bez sebemenší snahy se s ní sblížil mladý úředník Ferdyščenko, nanejvýš obhroublý a vulgární kašpar a pijan, který si k smrti rád zaflámoval. Docházel k ní i zvláštní mladý muž jménem Pticyn, velmi skromný, úhledný a rezervovaný, který pocházel z velmi chudých poměrů a živil se jako lichvář. No a nakonec se v této společnosti objevil i Gavrila Ardalionovič… Nastasja Filippovna si tak vysloužila prapodivnou proslulost: vědělo se o ní, že je krásná, ale to bylo v zásadě všechno – nikdo se nemohl pochlubit, že o ní něco ví, nikdo o ní nedokázal nic kloudného říct. Takováhle reputace, její dobré vzdělání, elegance a ostrovtip nakonec Afanasije Ivanoviče vedly k tomu, aby uskutečnil jistý plán. A právě v tomto okamžiku se do celého příběhu činorodě a velmi podstatně začleňuje generál Jepančin.

Jakmile se na něj Tockij se vší laskavostí obrátil s prosbou o přátelskou radu stran jedné z jeho dcer, vzápětí se velmi šlechetně co nejúplněji a nejupřímněji ke všemu přiznal. Prohlásil, že aby znovu získal svobodu, je už odhodlán nezastavit se vůbec před ničím; že by ho neuklidnilo ani to, kdyby mu dokonce i Nastasja Filippovna sama oznámila, že ho napříště nechá na pokoji; že slova mu nestačí a že potřebuje opravdu spolehlivou záruku. Po téhle poradě se dohodli, že dál budou jednat ruku v ruce. Pro začátek se rozhodli vyzkoušet prostředky vskutku mírné a takříkajíc zahrát na vznešené struny jejího srdce. Vydali se k ní tedy oba a Tockij bez dlouhých cavyků začal tím, že Nastasje Filippovně vylíčil, v jak šílené a nesnesitelné situaci se ocitl; veškerou vinu přitom bral na sebe – zcela upřímně přiznal, že svého prvopočátečního hříchu vůči ní ani nemůže litovat, protože je tak zavilý požitkář, že se nedokáže ovládnout, nicméně teď že se hodlá oženit a že osud tohoto nanejvýš spořádaného sňatku s dívkou ze vznešené společnosti je zcela v jejích rukou – zkrátka že to vše teď záleží na velkomyslnosti jejího srdce. Pak se jakožto otec rozpovídal generál Jepančin: mluvil střízlivě a k věci, snažil se ji nedojímat a velmi vhod připomněl svou vlastní odevzdanost, když prohlásil, že osud jeho dcery a možná i obou dalších je plně na jejím rozhodnutí. Když se jich Nastasja Filippovna zeptala, co to po ní vlastně chtějí, přiznal se jí Tockij, a to stále stejně upřímně, že je už pět let celý vykolejený a že se ani teď nezklidní, dokud se ona sama za někoho neprovdá. K tomu vzápětí pohotově dodal, že tato prosba by samozřejmě z jeho strany byla naprosto nesmyslná, kdyby už teď po ruce neměl určité argumenty. Už dávno si povšiml a poté spolehlivě zjistil, že mladý muž z velmi dobré a opravdu úctyhodné rodiny, konkrétně Gavrila Ardalionovič Ivolgin, jehož ona dobře zná, protože je u ní častým návštěvníkem, ji už dávno horoucně miluje a dal by půl života už za naději na nějakou tu přízeň z její strany. S tímto přiznáním Gavrila Ardalionovič za Afanasijem Ivanovičem přišel už dávno se vší upřímností mladého srdce, a toto vše je rovněž dávno známo Ivanu Fjodorovičovi, který nad mladým člověkem drží ochrannou ruku. A konečně, pokud se Afanasij Ivanovič nemýlí, o tomto vztahu k ní dlouho ví i sama Nastasja Filippovna, a Afanasij Ivanovič dokonce získal dojem, že na tuto lásku pohlíží shovívavě. Kdyby ale byla ochotna připustit, že on, Tockij, v tuto chvíli nevykazuje jen sobectví a odhodlání nějak uspořádat vlastní osud, ale vše dobré by moc rád popřál i jí, pochopila by, jak je pro něj už dlouho nepříjemné a dokonce tíživé sledovat její osamělost v jakési rozplizlé mlze, její naprostou nevíru v lepší vlastní budoucnost, která by tak snadno mohla rozkvést v lásce a rodině a tímto způsobem dospět k novému cíli; že zkáza jejích možná přímo skvělých schopností, sklon dobrovolně se opájet svým steskem a možná i jistý romantismus, který nesluší ani zdravému úsudku Nastasji Filippovny, ani jejímu šlechetnému srdci, až zraňuje. Ještě jednou zopakoval, že takováto promluva je pro něj svízelnější než pro kohokoli jiného, ale že se stále ještě nezdává naděje, že Nastasja Filippovna neodpoví pohrdáním, pokud on vyjádří upřímnou touhu zajistit její budoucnost a nabídne jí částku ve výši pětasedmdesáti tisíc rublů. K tomu vysvětlil, že s touto sumou už je na ni stejně pamatováno v jeho závěti; zkrátka a dobře že v tomto případě rozhodně nejde o nějakou kompenzaci… A proč by koneckonců neměla připustit a zároveň prominout jeho plně pochopitelnou lidskou touhu alespoň zčásti ulehčit svému svědomí, a tak dále, a tak podobně; vyslovil zkrátka vše, co se v podobných případech rádo říkává. Afanasij Ivanovič hovořil dlouho a vyloženě krasořečnicky a jen tak mimochodem připojil i velmi zajímavé sdělení, že o těch pětasedmdesáti tisících se nahlas zmiňuje vůbec poprvé, takže o těchto penězích nevěděl ani zde přítomný Ivan Fjodorovič – zkrátka a dobře že doposud o nich nevěděl vůbec nikdo.

Odpověď Nastasji Filippovny oba přátele ohromila.

Nejenže nevykazovala sebemenší známky někdejšího posměchu, nevraživosti a nenávisti, někdejšího zlého chechotu, z kterého i při pouhé vzpomínce Tockému běhal mráz po zádech – naopak, teď budila dojem, jak je ráda, že si může o všem s někým přátelsky a otevřeně promluvit. Přiznala se, že už dávno toužila po tom, aby někoho mohla požádat o přátelskou radu, ale bránila jí v tom pýcha, a že teď, když ledy pukly, se jí nemohlo přihodit nic lepšího. Zpočátku to říkala se smutným přídechem na rtech, ale pak se vesele a rozpustile rozesmála a přiznala se, že někdejší bouřné chmury jsou nadobro pryč; že je to už dlouho, co změnila svůj náhled na věci, a i když se vnitřně nikterak neproměnila, pod tlakem jasných fakt byla nucena přece jen něco připustit; co už se stalo, stalo se, co je pryč, je pryč a ji jen zaráží, proč je Afanasij Ivanovič i nadále tak vylekaný. Pak se otočila k Ivanu Fjodorovičovi a s výrazem nejhlubší úcty ve tváři prohlásila, že častokráte slýchala ledacos o jeho dcerách a že si jich už dlouho a upřímně váží. Už jen představa, že by jim snad mohla přinést nějaký prospěch, se pro ni stává zdrojem pýchy a štěstí. Jistě, momentálně je jí těžko a smutno, velmi smutno a Afanasij Ivanovič její tužby přesně odhadl: ráda by ožila, a když už ne v lásce, pak tedy alespoň v rodině, tohoto nového cíle je si opravdu vědoma; o Gavrilovi Ardalionovičovi však nic určitějšího říct nemůže. Jak se zdá, opravdu ji má rád a ona cítí, že by ho taky mohla milovat – kdyby ovšem nejdřív uvěřila trvalosti jeho citu; a i když to třeba myslí upřímně, je příliš mladý, takže se člověk rozhoduje jen těžko. Ostatně nejvíc se jí na něm zamlouvá, že tvrdě pracuje a sám živí celou rodinu. Už se k ní doneslo, že je to mladík hrdý, usilovný, který se chce prosadit a vybudovat kariéru. Slyšela i to, že matka Gavrily Ardalionoviče Nina Alexandrovna Ivolginová je báječná a nanejvýš vážená osoba, a že Gaňova sestra Varvara Ardalionovna je skvělá energická dívka, což často slyšela od Pticyna. Je také všeobecně známo, jak odhodlaně nesou veškeré životní pohromy a ona by se s nimi velice ráda seznámila, jen se sama sebe ptá, jak ji asi rodina přijme… Proti představě takovéhoto sňatku ona osobně nic nemá, ale je to ještě třeba řádně promyslet, a tak by si přála, aby se na ni nespěchalo. Nu a pokud jde o těch pětasedmdesát tisíc, byly to od Afanasije Ivanoviče zbytečné ohledy, když o nich nechtěl mluvit. Ona přece cenu peněz dobře zná a přirozeně si je vezme. Afanasiji Ivanovičovi samozřejmě děkuje za jeho ohleduplnost, za to, že nic neřekl ani generálovi, ani Gavrilovi Ardalionovičovi, nicméně se ptá: a proč zrovna ten by to neměl vědět předem? Vždyť stane-li se členkou jejich rodiny, rozhodně se za ty peníze nemusí stydět! V každém případě nikoho nehodlá prosit o nějaké odpuštění a přeje si, aby to všichni věděli. Ostatně dokud se nepřesvědčí, že ani on sám, ani jeho rodina, a třeba ve skrytu duše, proti ní něco nemají, tak se za Gavrilu Ardalionoviče neprovdá. Rozhodně si není vědoma žádných vlastních vin a jistě by bylo dobré, aby Gavrila Ardalionovič věděl, jak a z jakých peněz těch pět let v Petěrburgu strávila, jaký je její vztah k Afanasiji Ivanovičovi a jaký majetek dala za tu dobu dohromady. A ještě něco. Jestliže v této chvíli přijme nabízený kapitál, pak ho nechápe jako odškodné za dívčí hanbu, ale jako úhradu za zmrzačený mladý osud.

Postupně se během své promluvy tak rozvášnila a líčila vše tak podrážděně (což bylo ostatně přirozené), že generál Jepančin záležitost považoval za vyřízenou a začal se tvářit velice spokojeně; Tockij byl ovšem vylekaný jednou provždy, a tak úplně neuvěřil a dlouho se bál, zda to zase není jen had na prsou. Vyjednávat se ale každopádně začalo a to, na čem byla založena taktika obou přátel, tedy případný zájem Nastasji Filippovny o Gaňu, se začalo poznenáhlu naplňovat, takže dokonce i Tockij začínal chvílemi věřit v možný úspěch. Nastasja Filippovna s Gaňou si brzy vyjasnili vztahy, přičemž slov bylo řečeno velice málo, snad proto, aby se některá z nich mladé dámy nedotkla. Milovat ji nicméně směl, i když velmi důrazně prohlásila, že se nehodlá ničím vázat: až do svatby (pokud k ní dojde) si osobuje právo říct „ne“, a třeba na poslední chvíli, a stejné právo bude mít i Gaňa. Krátce na to se díky jednomu úslužnému dobrodinci spolehlivě dověděla, že celá Gaňova rodina se k ní osobně i k plánovanému sňatku staví nevraživě, což vyvolávalo i domácí scény; ona sama to zatím ponechávala stranou, i když Gaňa denně čekal, kdy o tom začne mluvit. O všech příhodách a okolnostech, jež tyto námluvy doprovázely, by se mimochodem dalo vykládat ještě dlouho, ale už jsme se v našem příběhu dostali až příliš daleko, nehledě k tomu, že mnohé z těch zvěstí působily spíše dojmem neurčitých klepů: třeba že Tockij se odkudsi dověděl, že Nastasja Filippovna se dopracovala jakýchsi nejasných a svrchovaně tajných vztahů se slečnami Jepančinovými, což byla věc naprosto nepředstavitelná. Zato další takovéto historce volky nevolky uvěřil a bál se jí jako čert kříže. Doslechl se, že Nastasja Filippovna je skálopevně přesvědčena, že Gaňa si ji bere jen pro peníze a že duši má černou, lačnou, závistivou a zároveň tak samolibou, že se to nedá srovnat naprosto s ničím; že Gaňa sice vášnivě bažil po tom, aby Nastasju Filippovnu získal, i dřív, ale když se oba přátelé rozhodli tuto vzájemnou vášeň, rodící se na obou stranách, zneužít pro sebe a koupit si Gaňu tak, že mu Nastasju Filippovnu prodají jakožto zákonitou manželku, začal ji nenávidět jako zlý sen. V jeho srdci se záhadně prolnuly vášeň s nenávistí, a i když po mučivém váhání přistoupil na to, že si vezme „zkaženou ženskou“, v duchu si trpce přísahal, že jí to všechno vrátí tak, „že na to do smrti nezapomene“, jak údajně on sám prohlásil. Tohle všechno prý Nastasja Filippovna věděla a potají cosi chystala. Tockij se ale jako vždy zachoval tak zbaběle, že se svými obavami už se nesvěřoval ani Jepančinovi; přesto však se mu jako každému slabochovi občas přiházívalo, že najednou pookřál – přímo mimořádně například v okamžiku, kdy Nastasja Filippovna jemu i generálovi slíbila, že na oslavě svých narozenin řekne své poslední slovo. Nejpodivnější a nejnepravděpodobnější z těchto zvěstí, která se týkala přímo váženého Ivana Fjodoroviče, se žel bohu jevila jako stále věrohodnější.

Už na první pohled všechno vypadalo opravdu divoce: jen sotva se dalo uvěřit, že Ivan Fjodorovič při svém úctyhodném věku, břitkém rozumu a rozsáhlých životních zkušenostech nakonec podlehne Nastasje Filippovně sám – prý do takové míry, že jeho vrtoch připomínal spíše nezřízenost! Těžko říct, v co ten muž doufal – možná dokonce v Gaňovu spolupráci. Tockij každopádně choval podezření, že mezi těmi dvěma platí tichá dohoda vyplývající ze vzájemných sympatií. Není ostatně žádným tajemstvím, že muž, který až příliš podlehne své vášni, obzvlášť je-li už v letech, je zcela slepý a hledá naději i tam, kde po ní není ani památky; ba co víc, ztrácí normální úsudek a chová se jako hloupé dítě, i když jinak vždy působil dojmem, že snědl všechnu moudrost. Ve známost vešlo, že generál hodlal Nastasje Filippovně k narozeninám darovat drahý perlový náhrdelník, který ho stál obrovské peníze, a hodně na svůj dar spoléhal, ačkoli věděl, že ona si na hmotné statky vůbec nepotrpí. Těsně před narozeninami si připadal jako v horečkách, i když to velmi obratně skrýval. A právě o těch perlách se dověděla i paní generálová Jepančinová. Faktem je, že jistou přelétavostí svého muže trpěla už odedávna, i když si pak na ni alespoň zčásti zvykla. Tohle ale přece bez povšimnutí přejít nemohla – tím spíš, že lidské řeči o perlách ji neobyčejně zaujaly. Generál vše z řady narážek, jež padaly krátce před narozeninami, zavčasu vytušil: cítil, že se blíží zásadní rozmluva, a té se bál. Právě proto se mu onoho rána, když naše líčení začíná, tak strašně nechtělo na rodinnou snídani. Rozhodl se tedy, že se ještě před příchodem knížete vymluví na pracovní záležitosti a nepříjemnostem se vyhne. Vyhnout se nepříjemnostem v generálově případě znamenalo docela obyčejně utéct. Alespoň tento den a hlavně dnešní večer hodlal strávit bez komplikací. A najednou kníže, který se objevil opravdu vhod. Jako by mi ho sám bůh seslal! pomyslel si generál, když přicházel k manželce.

V

Paní generálová si na svém původu velice zakládala. Jaké to tedy asi pro ni muselo být, když rovnou a bez dlouhých příprav uslyšela, že poslední z jejího rodu – kníže Myškin, o němž už někde něco slyšela, je jen ubohý idiot a skoro žebrák odkázaný na almužnu? Generál ale jednoznačně hrál a sázel na efekt, aby ji okamžitě zaujal, odlákal její zájem jinam a sám tak unikl z centra pozornosti.

Ve vypjatých situacích jeho choť usilovně třeštila oči, mírně se zaklonila celým tělem, nepřítomně zírala před sebe a přitom ani nehlesla. Byla to dobře rostlá, snad jen trochu vyhublá žena, zhruba stejně stará jako generál, s tmavými, hodně prošedivělými, ale stále ještě hustými vlasy, s vpadlými zažloutlými tvářemi a přísnými tenkými rty. Čelo měla vysoké a úzké a dosti velké šedé oči se nejednou do světa dívaly s výrazem nanejvýš nečekaným. Kdysi dávno podlehla představě, že její pohled je přímo neodolatelný, a tohoto přesvědčení ji už nikdy nikdo nezbavil.

„Vy říkáte, abych ho přijala? Teď hned?“ usilovně vykulila generálová oči na manžela, který nervně přešlapoval před ní.

„V tomhle případě vše může být zcela neformální, má drahá, myslím v případě, že by sis opravdu přála se s ním vidět,“ vysvětloval překotně generál. „Je to učiněné dítě, navíc velmi neduživé, prý mívá nějaké těžké záchvaty. Zrovna se vrátil ze Švýcar, k nám jel rovnou od vlaku, a oblečený je zvláštně, tak nějak po německu, v kapse ani krejcar a slzy na krajíčku. Tak jsem tomu chudinkovi zatím dal pětadvacet rublů a zkusím pro něj u nás v úřadě sehnat nějaké písařské místo. A vás, dámy, bych moc poprosil, abyste ho důkladně nakrmily, protože bych řekl, že má hlad jako vlk…“

„Já se nestačím divit,“ pokračovala paní generálová dál rezervovaně. „Takže je hladový a trpí záchvaty! A jakými záchvaty, proboha?“

„Tak časté zase nejsou, ale jinak je to učiněné dítě, ostatně se slušným vzděláním. No a vás, dámy,“ obrátil se opět na dcery, „jsem chtěl požádat, zda byste ho neprozkoušely, rád bych věděl, k čemu se opravdu hodí.“

„Ne-pro-zkou-še-ly?!“ nevěřila generálová vlastním uším a vrcholně překvapená stěhovala vytřeštěný pohled z generála na dcery a zase zpátky.

„Achbože, má drahá, s tím si přece nebudeš lámat hlavu… ostatně jak si nakonec budeš přát; já si říkal, že bychom se mu přátelsky pověnovali a uvedli ho do naší rodiny, protože to by nepochybně byl dobrý skutek.“

„Uvést ho do našeho domu? Rovnou ze Švýcar?“

„Na tom přece nesejde, odkud přichází… Vlastně ještě jednou připomínám, že je to tvá vůle. Já jen, že je to zaprvé tvůj jmenovec a možná dokonce příbuzný, a zadruhé zatím netuší, kam se vrtnout. A říkal jsem si, že by tě mohl zajímat i proto, že je to, marná sláva, příslušník našeho rodu.“

„No samozřejmě, maman, s někým takovým se můžeme pobavit zcela bez zábran, nehledě k tomu, že po cestě má určitě hlad, tak proč bychom takovému člověku nepopřály, zvlášť když zatím neví, kam se podít!“ usoudila nejstarší dcera Alexandra.

„A navíc je to dítě, jak říká papá, s tím bychom si jistě mohly zahrát na slepou bábu.“

„Na slepou bábu? Jak to myslíš?“

„Proboha maman, přestaňte laskavě vyvádět!“ přerušila ji otráveně Aglaja.

Největší smíšek v rodině, prostřední Adelaida, už to nevydržela a rozesmála se.

„Nechte pro něj poslat, papá, maman souhlasí,“ rozhodla Aglaja.

Generál trhl za zvonek a nařídil, aby knížete přivedli.

„Ale u stolu bude mít kolem krku ubrousek,“ upozornila generálová. „A hned jak se posadí, necháme zavolat Fjodora, nebo dejme tomu Mavra… Aby za ním při jídle někdo stál a dával na něj pozor. Není třeba při těch záchvatech moc bujný? Co při nich dělá?“

„Naopak, má dokonalé vychování a skvělé způsoby. Jenom si chvílemi počíná jako učiněný prosťáček… A vida, už je tady! Dovoluji si vám představit knížete Myškina, madam, posledního ve vašem rodu, jmenovce a možná dokonce příbuzného. Věnujte se mu prosím. Za chvíli je snídaně, kníže, budeme považovat za čest, když se připojíte… Já se ale omlouvám, už jsem se dost opozdil a spěchám…“

„Však my dobře víme, kam spěcháte!“

„Opravdu hodně spěchám, drahá, jdu pozdě! A vám všem doporučuju, mesdames, abyste mu otevřely své památníky, něco vám tam vepíše. Je to kaligraf, jakého hned tak nepotkáte! Je to úžasný talent, však mi před chvílí předvedl, jak ovládá staroruské písmo: Pokorný představený Panfutij rukou vlastní podepsán tuto jest… Tak spánembohem.“

„Jaký Panfutij? Jaký představený? Co je to za představeného a kam už zase chvátáte?“ vykřikla generálová se stále větší rozmrzelostí za málem polekaně prchajícím chotěm.

„Ach ano, má drahá, kdysi dávno žil takový představený, Panfutij se jmenoval… No a já spěchám k hraběti, už se mě asi nemůže dočkat, a to mě pozval sám… Poroučím se, kníže!“

A generál se rychlým krokem vzdálil.

„Však my dobře víme, co je to za hraběte!“ vyštěkla nakvašeně Jelizaveta Prokofjevna a vrhla podrážděný pohled na knížete. „Kde jsme to přestali?“ začala skoro štítivě a otráveně, jak si nejdřív nemohla vzpomenout. „Ačkoli ano, už to mám – tak o jakého představeného to šlo?“

„Maman!“ oslovila ji varovně Alexandra a nasupená Aglaja dokonce dupla nožkou.

„Nepřerušujte mě laskavě, Alexandro Ivanovno,“ odsekla jí matka, „já to prostě chci vědět! Posaďte se třeba tady do toho křesla, kníže, proti mně, anebo ne, raději támhle na sluníčko, blíž ke světlu se posuňte, abych na vás líp viděla. Tak o jakého představeného to jde?“

„O představeného Panfutije,“ odpověděl kníže s opravdovou soustředěností.

„Tak Panfutij… No to je zajímavé, a co s ním bylo?“

Generálová se tázala netrpělivě, až překotně ostře, z knížete přitom nepouštěla oči a po každém jeho slově přikývla.

„Panfutij žil ve čtrnáctém století,“ líčil kníže, „a byl to představený poustevny na Volze, která ležela v dnešní Kostromské gubernii. Byl to svatý muž, který často cestoval do Zlaté hordy a pomáhal urovnávat všelijaké mocenské svízele. Při té příležitosti podepsal také jednu listinu, jejíž kopii jsem kdysi viděl. To písmo se mi líbilo, a tak jsem si ho zapamatoval a nacvičil. Takže když se chtěl ráno generál podívat, jaké mám písmo, aby se rozhodl, kde mě zaměstnat, předvedl jsem několik vět různými rukopisy, mimochodem i to Pokorný představený Panfutij rukou vlastní podepsán tuto jest, a to přesně tak, jak psával sám Panfutij. Generálovi se to moc líbilo, proto si na to vzpomněl.“

„Pamatuj si to, Aglajo – Panfutij!“ nařídila dceři generálová. „Anebo to radši někam napiš, já hrozně zapomínám. Upřímně řečeno jsem si myslela, že to bude zajímavější. Ostatně kde ten podpis je?“

„Řekl bych, že zůstal v generálově pracovně na stole.“

„Okamžitě někoho pošlete, ať ten papír přinese.“

„Já vám to klidně napíšu znovu, rovnou tady, když budete chtít.“

„Zajisté, maman,“ přikývla Alexandra, „ale teď už ke snídani, stejně nám všem vyhládlo.“

„Jak myslíte,“ přikývla generálová. „Tak pojďte, kníže… Máte velký hlad?“

„Děkuji. Malé pohoštění bych určitě neodmítl, ještě jednou velice velice děkuji.“

„Jste opravdu slušný a vychovaný a jak to tak pozoruju, vůbec se nechováte nijak… potrhle, jak mi to bylo líčeno. Račte prosím. Posaďte se sem, proti mně,“ usazovala knížete úzkostlivě, jakmile se ocitli v jídelně, „chci se na vás dívat. Alexandro, Adelaido, postarejte se o knížete. Všimly jste si taky, že vůbec není nějak… churavý? Možná ani ten ubrousek nebude potřebovat. Uvazovali vám u jídla na krk ubrousek, milý kníže?“

„Možná tak do sedmi let, to snad ano, ale teď si ho u jídla obvykle pokládám na kolena.“

„To je v pořádku. A co ty vaše záchvaty?“

„Záchvaty?“ zarazil se kníže. „Teď už je mívám dosti zřídka. Jak to ovšem bude dál, to nevím – zdejší podnebí mi prý asi svědčit nebude.“

„Mluvu má příjemnou,“ sdělila paní generálová dcerám a dál přikyvovala každému Myškinovu slovu, „což jsem opravdu nečekala. Inu, jako obyčejně, samé plácání a samé hlouposti. Pusťte se do jídla, kníže, a povyprávějte nám, kde jste se narodil a kde vyrůstal. Chtěla bych vědět všechno, protože jste mě velice zaujal.“

Kníže poděkoval, s velkou chutí se zakousl do snídaně a opět začal s líčením všeho, co během tohoto rána a dopoledne už několikrát vyprávěl. Generálová se tvářila stále spokojeněji. Dosti pozorně knížeti naslouchaly i slečny dcery. Pak začali společně zkoumat rodokmen a při této příležitosti se ukázalo, že kníže ho zná dosti dobře; ať to ale obraceli, z které chtěli strany, na žádnou vzájemnou příbuznost nepřipadli – jedině snad mezi prababkami a pradědy by se něco našlo, ale i ti byli příbuzní jenom vzdáleně. Ač to vlastně byla dosti suchá nuda, generálové, která, ač si to upřímně přála, zatím skoro neměla příležitost s někým o svém rodokmenu pohovořit, se to velmi zamlouvalo, a tak od snídaně vstávala skoro nadšeně.

„Pojďme do našeho domácího klubu,“ vybídla knížete. „To je taková společenská místnost, kávu nechám naservírovat tam,“ vysvětlovala mu. „On je to přísně vzato takový můj salonek, v němž se my ženy všechny sejdem a hledíme si každá svého: tady Alexandra, moje nejstarší dcera, hraje na klavír, čte si nebo šije; Adelaida maluje portréty a krajiny, ale nikdy nic nedokončí; kdežto Aglaja jen tak sedí a nedělá nic. No a já když se o něco pokusím, tak se nic nevede, všechno mi padá z rukou. No a už jsme na místě – vy se, kníže, posaďte sem ke krbu a vyprávějte. Ráda bych si vás ještě poslechla, jak něco vyprávíte. Chci se přesvědčit, že jste opravdu takový, jak se mi zatím jevíte, a až potkám starou kněžnu Belokonskou, všechno jí to vylíčím. Ráda bych, abyste byl zajímavý pro všechny. Tak mluvte!“

„Ale maman, to přece nejde, začít mluvit jen tak na povel,“ vmísila se do toho Adelaida, která si připravovala své malířské nádobíčko, pak vzala do ruky paletu a štětce a začala na plátno na stojanu kopírovat zřejmě už dávno rozdělanou krajinou, přemalovávanou podle staré grafiky. Alexandra s Aglajou se posadily na malou pohovku, položily si ruce do klína a taky čekaly, co se dovědí.

„Kdyby do mě někdo tahle hučel, nedostane ze mě ani slovo,“ poznamenala Aglaja.

„Proč? Co se ti na tom nezdá?“ zeptala se generálová. „Proč by nevyprávěl? Jazyk snad má… Ráda bych věděla, jaký je vypravěč. Vykládejte cokoli, kníže. Třeba jak se vám líbilo Švýcarsko, jaké byly první dojmy. Však uvidíte, jak báječně mu to půjde!“

„Ty dojmy byly velmi silné…“ zkusil začít kníže.

„No prosím,“ chytila se toho nedočkavá Lizaveta Prokofjevna a kývla na dcery, „už mluví!“

„Tak ho ale musíte nechat, maman,“ zarazila ji Alexandra. „Tenhle možná není žádný idiot, ale vykutálený lišák,“ šeptla vzápětí Aglaje.

„Taky se mi zdá, už dlouho si myslím totéž,“ odpověděla jí sestra. „Je od něj podlé, že to na nás takhle hraje. Co tím chce získat?“

„První dojmy byly opravdu silné,“ zopakoval kníže. „Když mě vezli z Ruska přes všelijaká německá města, tak jsem se, pokud si dobře pamatuji, jen tiše díval a na nic se neptal. Bylo to hned po dlouhé řadě těžkých trýznivých záchvatů, no a já pokaždé, když nemoc sílila a záchvaty se v rychlém sledu opakovaly, nadobro otupěl, zcela jsem ztrácel paměť, a přestože mi mozek fungoval, nedokázal jsem logicky uvažovat. Nedal jsem dohromady víc než nějaké dvě tři myšlenky – alespoň takhle se mi to jevilo. Jenže sotva záchvaty ustoupily, připadal jsem si zase zdravý a silný jako třeba teď. Taky si vzpomínám, jaký se ve mně usazoval nesnesitelný stesk – až se mi z toho chtělo plakat. Všemu jsem se divil a všechno mě znepokojovalo. Děsivě na mě působilo to, že všechno kolem bylo cizí – tomu jsem porozuměl velmi dobře. A vše cizí mě doslova ubíjelo. Vzpomínám si, že z tohoto temného polovědomí jsem se probral, když jsme večer přijeli do švýcarské Basileje a mě vzbudilo hýkání osla na městském trhu. Osel mě přímo ohromil, nevím proč se mi velmi zalíbil, a v té chvíli jako by se mi v hlavě všechno nadobro projasnilo.“

„Tak osel, říkáte? Podivuhodné,“ poznamenala generálová. „Ačkoli ono na tom nic tak divného není, leckterá z nás se do osla dokáže zamilovat taky,“ dodala a hněvivě pohlédla na rozesmáté dcery. „To najdeme i v mytologii. Pokračujte, kníže.“

„Od té doby osly přímo miluju, jsou mi velmi sympatičtí. Začal jsem se tedy na ně vyptávat, protože jsem je nikdy předtím neviděl, a okamžitě jsem pochopil, jak svrchovaně užitečná, pracovitá, silná, vytrvalá a přitom levná a odolná zvířata to jsou. No a právě osel mi Švýcarsko přiblížil tak, že všechny mé stesky rázem pominuly.“

„To je moc a moc zajímavé, ale osla ponechme stranou a přejděme k něčemu jinému. Co se tak směješ, Aglajo? Nebo ty, Adelaido… To bylo moc pěkné, o tom oslovi. Kníže ho viděl na vlastní oči, kdežto ty? Bylas vůbec někdy v cizině?“

„Já náhodou osla viděla, maman,“ ohradila se Adelaida.

„A já ho i slyšela,“ chytila se toho Aglaja a všechny tři dívky se znovu rozesmály. Kníže se smál s nimi.

„To je od vás opravdu ošklivé,“ pokárala matka dcery. „Odpusťte jim to, kníže, jinak jsou to hodné holky. Věčně se s nimi dohaduju, ale mám je ráda. Jsou to takové lehkomyslné a potrhlé poletuchy.“

„A co bych jim odpouštěl?“ rozesmál se kníže. „Taky bych si na jejich místě nenechal uniknout podobnou příležitost. Ale osla se přece jen budu zastávat dál, podle mě je to moc dobrý, užitečný a laskavý služebník.“

„A co vy, kníže, jste taky laskavý? Že jsem tak zvědavá…“ zeptala se generálová.

A všichni se rozesmáli znovu.

„Pořád sem pletu toho zpropadeného osla, a přitom jsem už na něj nemyslela!“ mrzela se generálová. „Kníže, věřte mi prosím, že jsem to rozhodně nemínila jako…“

„Jako narážku? Samozřejmě věřím a nemám nejmenších pochyb!“ odpověděl kníže, stále ještě se smíchem na rtech.

„Je to skvělé, že se smějete. Vidím, že ač mlád, jste velmi laskavý člověk,“ prohlásila generálová.

„Někdy moc ne,“ pokrčil rameny kníže.

„Tak to já jsem laskavá pořád,“ vyhrkla nečekaně Lizaveta Prokofjevna, „což je můj snad jediný nedostatek, protože být pořád ke všem laskavý není dobré. Třeba tady na ně se často vztekám, hlavně na Ivana Fjodoroviče, ale špatné je, že právě v tom vzteku jsem nejlaskavější. Těsně než jste přišel, jsem se rozhněvala a dělala, že nic nechápu a ani chápat nemůžu. To se mi někdy stává, že jsem jako děcko. Ale Aglaja mě z toho naštěstí vyvedla, děkuju ti, dítě. Ostatně to jsou všechno nesmysly, rozhodně nejsem tak hloupá, jak se možná zdám a jak by mě chtěly vidět mé dcery. Náhodou mám vlastní hlavu i patřičnou kuráž. To říkám bez jakékoli zarputilosti. Pojď ke mně, Aglajo, a dej mi pusu… tak… ale to stačilo,“ zarazila dceru, když ta ji políbila na rty a pak se sklonila i k ruce. „A vy pokračujte, kníže, možná si vybavíte i něco zajímavějšího než osla.“

„Opravdu nechápu, jak může někdo takhle řečnit, když se mu poručí,“ podivovala se znovu Aglaja, „to bych já docela určitě nezvládla.“

„Kdežto kníže to zvládne, protože je velmi bystrý, desetkrát, ba možná dvanáctkrát bystřejší než ty. Doufám, že ti to dojde samotné. Předveďte jim to, kníže, a pokračujte. Osla už bychom ale opravdu mohli opustit. Co kromě osla jste tedy v té cizině ještě viděl?“

„No… to s tím oslem bylo neobyčejně chytré,“ poznamenala Alexandra. „Kníže velmi zajímavě popsal projevy své nemoci i to, jak stačil jediný vnější podnět, a on znovu začal mít radost ze života. Vždycky mě zajímalo, jak lidé přicházejí o úsudek a pak se z toho zotavují. Obzvlášť stane-li se to takhle naráz.“

„Namoutě, namoutě!“ spráskla rukama matinka. „Však i ty se často chováš jako blázen. Ale dosti legrácek! Jestli se nemýlím, kníže, skončil jste u švýcarské přírody…“

„Když jsme dorazili do Luzernu, vzali mě na vyjížďku po jezeře. Vnímal jsem, jak je to nádherné, jenže zároveň to pro mě byla děsivá tíseň,“ pokračoval kníže.

„Ale proč?“ zajímalo Adelaidu.

„To netuším, ovšem sledovat podobnou přírodu pro mě bylo tísnivé a těžké odjakživa – vím, že je to krásné, ale jímá mě z toho nepokoj. Ostatně to jsem byl ještě nemocný.“

„Taky bych to všechno moc chtěla někdy vidět vašima očima,“ přikývla Adelaida. „Kdy se asi i my vypravíme někam za hranice, to bych tedy ráda věděla! Už dobré dva roky hledám dobrý námět na obraz s názvem „Dávno jsou popsány Východ i Jih“, poraďte mi, kníže.“

„V tom já se prosím vůbec nevyznám. Řekl bych, že stačí podívat se a malovat.“

„Jenže já se podívat neumím…!“

„Co to meleš, dítě? Vůbec ti nerozumím!“ přerušila ji matka. „Jak to myslíš – neumím se podívat?! Máš přece oči, tak se koukej. A jestli to nedokážeš tady, tak se to v cizině taky nenaučíš. Radši mi řekněte, kníže, jak jste se kolem sebe díval vy.“

„To je fakt,“ přidala se Adelaida, „kníže se přece vnímat svět očima naučil v zahraničí.“

„To nevím. Já se tam hlavně uzdravil, ale zda jsem se naučil vidět věci kolem sebe, to netuším. Pravdou je, že jsem tam byl skoro pořád šťastný.“

„Šťastný? Tak vy umíte být šťastný?“ zvolala Aglaja. „A to chcete tvrdit, že jste se tam nenaučil, jak se dívat kolem sebe? To byste nám tedy mohl vysvětlit!“

„Naučte nás to prosím!“ přidala se Adelaida.

„To nedokážu,“ rozesmál se opět kníže, „skoro celou dobu jsem prožil v jediné švýcarské vesnici, kterou jsem opouštěl jen málokdy a vyrážel jsem jen do blízkého okolí, tak jak bych vás mohl něčemu učit? Ze všeho nejdřív jsem se jen nenudil, pak jsem se rychle začal zotavovat a každý nový den se mi zamlouval čím dál víc, až jsem si toho začal sám všímat. Ke spánku jsem se ukládal celý spokojený a vstával ještě spokojenější. Jenže proč to tak bylo, těžko říct a těžko vykládat.“

„Takže se vám už nikam nechtělo? Nikam vás to nelákalo?“ otázala se Alexandra.

„Hned zezačátku, po příjezdu, to ano. To mě lákalo ledacos a býval jsem i dost nepokojný. Pořád jsem přemítal, jak budu dál žít, a přicházívaly i chvilky, kdy jsem byl celý nesvůj. Víte, takové chvilky se dostavují, hlavně když jste sami. Byl tam takový malý vodopád, tenký jako nitka, přesto však hlučný, bílý a zpěněný a dolů se řítil skoro svisle; voda se snášela z velké výšky do velké hloubky. Od vsi byl vzdálený přes půl versty, ale budil dojem, že je to k němu sotva padesát kroků. Zvlášť za nocí jsem rád naslouchal jeho zvukům, i když právě ty mě tu a tam hodně zneklidňovaly. Když si tak člověk někdy za poledne vyšlápl do hor a zůstal tam úplně sám, tak to viděl: kolem prastaré smolnaté borovice, nad ním na skále zřícenina středověkého hradu a hluboko dole naše vesnička, tak hluboko, že ji bylo sotva vidět; a k tomu oslnivě jasné slunce, blankytné nebe a tísnivé ticho. V takových okamžicích se mě někdy zmocňoval velký neklid: jako by mě to volalo někam dál a dál, až jsem z toho měl pocit, že když půjdu pořád rovně, dlouho a strašně daleko a dostanu se přesně za tu čáru, kde se potkává nebe se zemí, tak tam najdu rozluštění všeho, i nový život, tisíckrát zajímavější a rušnější než jaký jsem doposud znal od nás. Stále jsem toužil po nějakém velkoměstě, asi jako Neapol, kde je plno paláců, halas, rachot, zkrátka život… Anoano, ty sny byly všelijaké! Ale pak jsem si náhle uvědomil, že plnokrevný život se dá prožít i v kriminále.“

„Tak to je chvályhodná myšlenka! Narazila jsem na ni v čítance, už někdy ve dvanácti,“ chopila se toho Aglaja.

„Samá filozofie!“ mínila Adelaida. „Jste filozof a přijel jste nás poučovat.“

„Možná máte pravdu,“ usmál se kníže, „nejspíš jsem opravdu filozof a kdoví – třeba si opravdu myslím, že mým úkolem je poučovat. Takhle by to být mohlo, vskutku mohlo.“

„A ta vaše filozofie se naprosto přesně kryje s tím, co říká Jevlampija Nikolajevna,“ nenechala si ujít příležitost Aglaja. „Pokud by vás to zajímalo, tak je to taková úřednická vdova, která k nám chodí něčeho se najíst. Smyslem jejího života je pořídit všechno levně – mluví jen o penízcích, a to jich, věřte nebo ne, má dost a dost. Je to šibalka. A stejné je to i s tím vaším velkolepým životem v kriminále či vaše šťastné čtyři roky na švýcarské vsi, za něž jste prodal svou Neapol, a patrně se ziskem – i když to bylo jen pár krejcarů.“

„Pokud jde o život za mřížemi, tak se mnou jistě souhlasit nemusíte,“ odvětil kníže, „ale slyšel jsem příběh člověka, který ve vězení strávil nějakých dvanáct let; byl to jeden z pacientů mého profesora. Trpěl záchvaty, plakal a jednou se dokonce pokusil o sebevraždu. Jeho vězeňský život byl velice smutný, ale ujišťuji vás, že jeho cena se rozhodně nedala vyjádřit pár krejcary. Jedinou společnost mu přitom dělal pavouk a malý stromeček, co rostl pod oknem… Radši vám ale vylíčím jedno své zajímavé loňské setkání. K tomu se váže jedna zvláštní okolnost, na jakou narazíte opravdu jen vzácně. Toho muže jednou už s ostatními odsouzenci vyvedli na popraviště a přečetli mu rozsudek – trest smrti zastřelením za politický zločin. Po nějakých dvaceti minutách se ovšem dověděl, že dostal milost, ale přesto – v době mezi oběma verdikty, což bylo dejme tomu dvacet minut nebo přinejmenším čtvrt hodiny, musel být skálopevně přesvědčen, že za chvilku zemře. Přímo posedle rád jsem poslouchal, když si tu a tam vybavil své tehdejší pocity a několikrát jsem se ho na to začal vyptávat sám. Všechno mu to v hlavě utkvělo neuvěřitelně jasně a říkal, že na tyhle minuty nikdy nezapomene. Nějakých dvacet metrů od popraviště, kolem nějž se tísnil dav a stáli vojáci, se tyčily tři sloupy, usazené v zemi, protože odsouzenců k smrti bylo víc. Ke sloupům odvedli první tři, navlékli je do dlouhých bílých rubášů, připoutali je a přes hlavu jim přetáhli bílé kápě, aby se nemuseli dívat do hlavní pušek. Pak se před každým sloupem seřadila popravčí četa, čítající vždy několik vojáků. Můj známý měl přijít na řadu jako osmý, tedy vydat se ke sloupům ve třetí skupině. S křížem v ruce přistoupil ke každému z odsouzenců kněz. Vypadalo to, že mu opravdu nezbývá víc než pět minut života. Ten člověk říkal, že oněch pět minut je skoro věčnost, nedozírné bohatství; měl pocit, že za zbývajících pět minut prožije bezpočet dalších životů, takže není třeba přemítat nad posledními věcmi a že se raději bude zabývat něčím jiným: rozvrhl si čas tak, aby mu dvě minuty zbyly na loučení s kamarády, další dvě minuty na to, aby naposledy popřemítal nad sebou a pak aby se ještě, taky naposledy, rozhlédl kolem sebe. Velmi dobře si pamatoval, že si čas rozpočítal právě na tyhle tři věci. Zemřít měl, plný zdraví a sil, v pouhých sedmadvaceti letech; když už se loučil s kamarády, položil prý jednomu z nich dosti nepodstatnou otázku a byl velice zvědav, jaké se dočká odpovědi. Jakmile se rozloučil s kamarády, nadešly ony dvě minuty, které si vyhradil na přemýšlení o sobě. O čem chce pouvažovat, věděl předem – pořád si chtěl co nejrychleji a nejzřetelněji představit, jak je možné, že teď tu je a žije, ale už za tři minuty se změní v cosi, v někoho či v něco… Ale kdo tedy z něj bude, a kde? Tohle vše hodlal zvládnout během dvou minut! Nedaleko stál pravoslavný chrám a jeho zlacená báň se třpytila v prudkém slunci. Často si vybavoval, jak s úporností skoro šílenou hleděl na tu kopuli a na paprsky, jež se od ní odrážely; téhle podívané nebyl s to se vzdát, protože ty paprsky se mu jevily jako jeho nová podstata, s níž za tři minuty neznámo jak splyne… Neznámo a odpor vůči všemu novému, co mělo vzápětí přijít, byly příšerné, ale jak sám říkal, nic pro něj v tu chvíli nebylo strašnější než dotěrná představa: A co kdybych neumřel? Co kdybych žil dál – to by teprve bylo nekonečno! A to vše by patřilo mně! V takovém případě bych každou minutu proměnil v celé století, nic bych neztratil, každou vteřinu bych pečlivě odpočítával a ani jedinou nezahodil jen tak zbůhdarma! Tyhle utkvělé úvahy se prý nakonec v jeho hlavě přerodily v takový vztek, že si začal přát, aby ho odstřelili pokud možno co nejdřív.“

Kníže najednou zmlkl, přestože všichni očekávali, že bude pokračovat a dospěje k nějakému vyústění.

„To je všechno?“ zeptala se Aglaja.

„Co prosím?! Ach ano, všechno,“ probral se kníže z krátkého zadumání.

„A proč nám to tu všechno vykládáte?“

„Nevím… najednou se mi to vybavilo… zmínil jsem to jen tak mezi řečí…“

„Máte sklon k úsečnosti, kníže,“ poznamenala Alexandra. „Zřejmě jste nám chtěl naznačit, že přepočítávat čas na peníze nemá smysl a že pět minut může někdy mít větší hodnotu než celý poklad. To všechno je jistě chvályhodné, ale řekněte prosím ještě, jak dopadl ten váš známý, co se vám svěřil s takovými šílenostmi? Vždyť milost byla v jeho případě něco, jako kdyby mu darovali to nekonečno. Tak jak s tím bohatstvím naložil? Opravdu hýčkal každou minutu?“

„Ale kdepak, sám se mi k tomu přiznal, když jsem se ho ptal. Žil docela jinak a plno chvilek a chvil jen tak vyplýtval.“

„No prosím, to znamená, že žít opravdu plnohodnotně minutu po minutě se nedá. Těžko říct proč, ale nedá.“

„Jistě – těžko říct proč, ale nedá,“ opakoval po ní kníže. „Taky se nemůžu zbavit právě tohohle dojmu… Ale stejně bych rád věřil, že to možné je…“

„Takže si myslíte, že dokážete žít moudřeji než všichni ostatní?“ zeptala se ho Aglaja.

„Ano, to mě občas napadlo…“

„A napadá vás to dál?“

„Inu… napadá,“ odpověděl kníže tiše a věnoval Aglaje plachý úsměv; hned nato se ale rozesmál a změřil si ji veselým pohledem.

„Nejste zrovna skromný!“ odsekla mu Aglaja skoro popuzeně.

„Vy ale máte kuráž!“ oslovil kníže všechny tři dívky. „Vy se tomu smějete… To mě ten jeho příběh ohromil tak, že se mi později zdál, celých těch pět minut jsem ve snu viděl…“

Přejel zkoumavým a vážným pohledem po svých posluchačkách.

„Nehněváte se na mě?“ zeptal se najednou jakoby zmateně, ale vzápětí se všem třem postupně zpříma zadíval do očí.

„Ale proč, proboha!“ zvolaly sestry překvapeně.

„No že vás pořád jen poučuju…“

A zasmáli se všichni.

„Pokud se snad hněváte, tak se nehněvejte,“ pokračoval kníže. „Však já dobře vím, že mám životních zkušeností méně než jiní a že proto životu rozumím nejméně ze všech. Někdy možná mluvím trochu divně…“

Těmihle slovy asi sám sebe zmátl nadobro.

„Když říkáte, že jste byl šťastný, tak jste asi nežil míň než ostatní, ale naopak víc. Proboha proč nemluvíte na rovinu a ještě se omlouváte?“ oslovila ho přísně a nakvašeně Aglaja. „A rozhodně si nedělejte starosti, že byste nás poučoval – v tomhle ohledu jste ničeho nedosáhl. Toho vašeho bezdůvodného optimismu by bylo dost a dost i na sto let štěstí. Vám když ukážou popravu a hned nato prstíček, budete za chvályhodné považovat obojí a ještě z toho budete mít radost. To se vám to žije!“

„Opravdu nechápu, proč se pořád tak vztekáš,“ zasáhla paní generálová, která debatující už chvíli sledovala. „A tomu, o čem se bavíte, taky nerozumím. Jaký prstíček, co je to za nesmysly? Kníže mluví nádherně, i když je to všechno dosti truchlivé. Tak proč ho peskuješ? Na začátku byl samý smích, kdežto teď mi připadá celý skleslý.“

„To nic, maman… Stejně je škoda, kníže, že jste žádnou popravu neviděl – to bych se vás na něco zeptala.“

„Ale já popravu viděl,“ opáčil kníže.

„Takže viděl?!“ zvolala Aglaja. „Ačkoli, to mě mohlo napadnout! Teď jste tomu dal korunu! A jak jste tedy mohl být pořád šťastný, když jste viděl popravu? Co mi odpovíte – no není to pravda?“

„Copak v té vaší vsi se popravuje?“ podivila se Adelaida.

„Viděl jsem to v Lyonu, vzal mě tam s sebou Schneider, vlastně sotva jsem dorazil, tak jsme se tam hned rozjeli.“

„No a co, jak se vám to zamlouvalo? Je to výchovné? Nebo užitečné?“ nedávala pokoje Aglaja.

„Nelíbilo se mi to ani trochu a byl jsem z toho až nemocný, ale musím se přiznat, že jsem na to zíral jako omámený, oči jsem odtrhnout nedokázal.“

„To bych já asi taky nedokázala,“ přiznala se Aglaja.

„Tam ale nemají rádi, když se na popravy chodí dívat ženy, to se o tom pak dokonce píše v novinách.“

„Aha… Když to tedy není ženská záležitost, říká se tím a dokazuje, že jde o záležitost mužskou. To je mi logika! A co vy, vy to tak jistě vidíte taky, že?“

„Vyprávějte nám o té popravě,“ přerušila ji Adelaida.

„Do toho se mi tedy věru nechce…“ hlesl kníže rozpačitě a zachmuřil se.

„Vy si to chcete nechat pro sebe, co?“ rýpla si Aglaja.

„O to nejde, ale vykládal jsem o tom sotva před chvílí.“

„A komupak?“

„Vašemu komorníkovi, když jsem čekal na slyšení…“

„Jakému komorníkovi?“ ozvalo se ze všech stran.

„Přece tomu, co sedí v předpokoji, je takový prošedivělý, s brunátnou tváří; seděl jsem tam a čekal, až mě přijme Ivan Fjodorovič.“

„To je divné,“ mínila generálová.

„Kníže je zajisté demokrat,“ poznamenala uštěpačně Aglaja. „Když jste to už vykládal Alexejovi, tak nám přece nedáte košem!“

„To musím slyšet!“ dožadovala se znovu svého Adelaida.

„Před chvílí jste se mě ptala na námět k obrazu,“ vzpamatoval se kníže (a bylo znát, že otřepat se umí opravdu rychle), „a mě hned napadlo, že bych pro vás jeden měl: tvář odsouzence k smrti na popravišti před dopadem sekery gilotiny těsně předtím, než pod ni ulehne.“

„Jak tvář? Jenom tvář?“ zeptala se hned Adelaida. „To je ale divný nápad… Umíte si takový obraz představit?“

„To nevím, ale proč se vám to nezamlouvá?“ naléhal vzrušeně kníže. „Nedávno jsem podobný obraz viděl v Basileji. Moc rád bych vám ho vylíčil. Jednou o něm povyprávím… Jak to se mnou otřáslo.“

„Ten basilejský obraz nám určitě jednou popíšete,“ přikývla Adelaida, „ale teď mi radši přibližte, jak byste si představoval obraz toho popraveného. Šlo by to? Jak mám tu tvář namalovat, obzvlášť když to bude jen tvář? Jak ten člověk vypadal?“

„Byla by to tvář člověka minutu před smrtí,“ pokračoval pohotově kníže, který plně v zajetí vzpomínek zřejmě všechno ostatní rázem pustil z hlavy, „v okamžiku, kdy po schůdcích vystoupal na popraviště. Najednou pohlédl směrem ke mně, já mu pohlédl do tváře a hned všechno pochopil… Jenže jak to všechno vypovědět! A přitom bych si tak moc, tak strašně přál, abyste to namalovala, nebo klidně někdo jiný. Ale nejlepší by bylo, kdybyste se toho ujala vy. Už tenkrát mě hned napadlo, jak užitečný by to byl portrét. Ale musela byste si umět představit všechno, co bylo předtím, všecko všecičko. Byl ve vězení, ale tu popravu čekal nejmíň o týden později; patrně počítal s nějakými formálními průtahy – že se někam bude muset poslat nějaké lejstro, které bude nejdřív třeba vyřídit. Jenže to řízení se neznámo proč naopak zkrátilo. Přišlo to v pět ráno, on ještě spal. Bylo to koncem října, kdy je tak brzo ráno ještě tma a zima. Do cely společně s eskortou vstoupil soudní vykonavatel a opatrně se dotkl jeho ramene. Vězeň se přizvedl na lokti a uvědomil si, že se svítí: Co se děje? – V deset je poprava. Celý rozespalý tomu nejdřív nevěřil a začal se dohadovat, že lejstro přece bude vyřízené až za týden, ale když se opravdu probral, přestal se hádat, chvíli mlčel – alespoň takhle mi to vyprávěli – a pak řekl: Takhle najednou je to těžký… Načež umlkl a už z něj nikdo nedostal ani slovo. Těch tří čtyř hodin je zapotřebí k tradičním účelům – na kněze, na snídani, k níž odsouzenec dostane víno, kávu a hovězí. (No není to výsměch? Nejdřív člověka napadne, jak je to kruté, ale na druhé straně to ti nevinní lidé namouduši dělají z čistého srdce a jsou si jisti, že je to projev lidskosti.) Pak přichází ranní hygiena (a víte vy, co je to ranní hygiena odsouzence k smrti?), načež ho konečně přes město vezou na popraviště… Řekl bych, že dokud ho vezli, asi měl taky pocit, že bude žít málem věčně. A cestou si asi říkal: Ještě tu budu dlouho, však zbývají celé tři ulice: tahle, pak ta další a nakonec ta, co je vpravo pekařství… To bude panečku doba, než dojedeme až k pekaři! A všude kolem dav, křik, halas, tisíce tváří a tisíce očí, to všechno musí snášet a ještě ke všemu přetrpět představu: Tak vida, jsou jich tu tisíce a nikoho z nich nepopraví – jen mne! Takhle to tedy začínalo. A najednou má před sebou schůdky na popraviště, ale právě pod těmi se najednou rozplakal – a přitom to byl silný a odvážný chlap, prý arcilotr. Celou tu dobu při sobě měl nepřetržitě kněze, který s ním jel na voze a neustále na něj mluvil, jenže odsouzenec ho slyšel jen sotva, a i když se o to pokusil, zaznamenával jen útržky slov. Takhle nějak to bylo. Pak začal po schůdcích stoupat nahoru – nohy spoutané, takže postupoval jen po krátkých krůčcích. Kněz byl patrně moudrý člověk, protože mluvit přestal a už mu jen znovu a znovu podával kříž, aby ho políbil. Dole pod schůdky byl odsouzenec nápadně bledý, ale jakmile vystoupal nahoru, zbělal dočista jako papír, jako bílý kancelářský papír. Musely mu slábnout a trnout nohy a bylo mu asi zle, v krku měl hroudu a zároveň jako by ho něco lechtalo; cítily jste někdy něco takového, milé dámy, třeba při velkém úleku nebo v hodně děsivých okamžicích, kdy se rozum ještě nevytratil, ale už pro vás nemůže nic udělat? Já si myslím, že když nám hrozí nevyhnutelná zkáza, třeba se na nás hroutí střecha domu, tak máme najednou sto chutí jen si sednout, zavřít oči a čekat – ať se děje, co se děje! A právě v okamžiku největší slabosti, přiskočil pohotově kněz a mlčky, ale rychle přiložil k jeho rtům kříž, takový malý stříbrný čtyřramenný kříž, který mu předtím marně nabízel minutu co minutu. Jamile se ten kříž dotkl rtů, on otevřel oči, znovu na několik chvil zdánlivě ožil a nohy samy sebou pokračovaly v chůzi. Kříž líbal chtivě a spěchal při tom, jako by si chtěl odnést i něco do zásoby, pro každý případ, ale nějaké zbožnosti v něm touhle dobou nebylo ani za mák. A takhle až ke gilotině… Je to s podivem, ale v těchto okamžicích lidé omdlí jen vzácně! Naopak – hlava žije a funguje jako o závod, na plný výkon, asi jako běžící stroj; úplně to vidím, jak v ní buší nejrůznější myšlenky, všechny nedokončené a možná i komické a nepatřičné: ten ale civí, ten s bradavicí na čele, a kat má zase dolní knoflík celý zrezivělý – ale přitom všechno jasně chápe a všechno si uvědomuje; a vztahuje se k stále témuž, co se nedá pominout, omdlít se taky nedá a obcházíte, kroužíte kolem stále stejného bodu. Když uvážíte, že takhle to pokračuje až do poslední čtvrt vteřinky, kdy hlava už leží s krkem pod sekyrou, a čeká, a ví… a pak najednou slyší, jak sklouzla ocel po oceli! To musíte slyšet zcela nepochybně! Kdybych tam ležel já, napjatě bych poslouchal, aby mi nic neuniklo! Trvá to jen zlomek vteřiny, ale jistě to slyšíte! A teď si představte ty spory o to, že i když hlava odletí, ještě třeba vteřinu vnímá, že odskočila od těla – hrůza pomyslet! A co když je to třeba celých pět vteřin…! Vypodobněte popraviště tak, aby byl zblízka a zřetelně vidět jen poslední schůdek nahoře a na tom stojí odsouzenec: Těžištěm je hlava a papírově bílá tvář, kněz nabízí kříž, zločinec k němu přibližuje sinalé rty, zírá kolem sebe – a všechno ví. Kříž a hlava, to je jádro obrazu, kdežto obličeje kněze, kata, jeho dvou pacholků a snad několik hlav a očí dole, to vše můžete pojmout jako pozadí, jako v mlze, jen jako kulisu… Takhle by ten obraz mohl vypadat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Idiot.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.