Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jeanne Mackinová

Poslední rivalka Coco Chanel

Z anglického originálu The Last Collection,
vydaného nakladatelstvím Penguin Random House LLC,
pod značkou Berkley, v USA v roce 2019,
přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
jako svou 7895. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Petr Lehečka
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

The Last Collection © 2019 by Jeanne Mackin
Published by Berkley, Penguin Random House LLC, USA
Translation © Věra Kotábová, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Cover Design © Anna Ali 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-502-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-501-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-099-4 (print)

Steveovi

PRVNÍ ČÁST

M O D R Á

***

Ze tří základních barev je modrá nejparadoxnější: je barvou touhy a smutku, a zároveň radosti a naplnění. Když je člověk v noci na lodi, modrá voda splývá s modrou oblohou, takže modrá je tím pádem také barvou míst bez hranic, bez okrajů.

Pokud se do ohně vhodí sůl, plameny zmodrají. Solí posypaná rána zabolí, zintenzivní bolest. Když vidím, jak se ostatní líbají a objímají, je to jako sůl přisypaná do mých ran a bolest ve mně hoří modrým plamenem.

Modrá představuje rozpory v srdci, potřebu být milován i oslavován a touhu po svobodě.

Modrá byla barvou róby od Worthe, kterou malá Elsa našla na půdě domu na jednom římském náměstí, i barvou přebalů šestákových vydání červené knihovny, které Coco Chanel objevila v podkroví sirotčince.

Modrá zapříčinila, že odvážná barva Elsy Schiaparelli, ostře růžová neboli šokující růžová, jak ji nazvali novináři, působila tak mimořádně: modrá byla přimíchána do růžové a plachý ruměnec se tak stal elektrickým výbojem. Schiaparelliová dokázala změnit dívčí růžovou v barvu svádění právě tím, že do ní dodala stopu modré.

A každý červnový den je v Paříži blankytně modré nebe.

Budu vám vyprávět příběh o módě a politice. A samozřejmě o lásce. Tři témata jako tři primární barvy.

JEDNA

NEW YORK, 1954

„To je pro tebe.“ Sekretářka galerie Liz mi podala telegram. Bleděmodrý papír, tučné modré písmo. Převracím ho v rukou pořád dokola. Za války jsme se naučili lekat se každého telegramu. Sice už je po válce a všichni, kdo se měli vrátit, jsou doma, ale strach v nás zůstal, ten děs, že si zase přečteme něco jako S lítostí vám musíme dát na vědomí…

„Ty to neotevřeš?“

„Ale jistě.“ Váhám. Jediní lidé, které jsem milovala a kteří mi ještě zbyli, jsou tady v centru, jen pár bloků ode mě. Kdyby se jim něco stalo, telegram by nebyl zapotřebí, někdo by mi zatelefonoval. Tak už to otevři, poručila jsem si.

Posadila jsem se na dřevěnou bednu a nakrátko ostříhanými nehty roztrhla papír. Pořád jsem si připomínala, že telegramy někdy obsahují i dobré zprávy. Může se to stát.

Vzkaz byl stručný: Prijed do Parize. Potrebuju se s tebou sejit. Schiap

Elsa Schiaparelli. Samozřejmě že posílá telegram, místo aby se odhodlala k transatlantickému hovoru. Nejde o peníze, ale o jednu z jejích četných fóbií a předsudků – nesnáší telefony. Všechen ruch v galerii na Madison avenue, údery kladiva, zvuk roztahovaných a zase stáčených měřicích pásem, posunování žebříků po podlaze, to všechno se rozplynulo. New York zmizel a já jsem zase v Paříži.

Zavřela jsem oči a vybavila si harmoniku hrající na rohu ulice Saint-Honoré Parlez-moi d’Amour, Schiapin chraplavý smích, když o něčem žertovala se svou asistentkou Bettinou. Nejčastěji pomlouvaly Coco Chanel, její hlavní rivalku. Taky mi na mysli vytanul Charlie, okouzlující v tmavém smokingu, a blonďatá sexbomba Ania, jak si něco důvěrně šeptají v baru v Ritzu. Chuť silné kávy, vůně kváskového chleba, barvy, třpyt Eiffelovky a středověká krása barevných vitrážových oken ve všudypřítomných kostelech.

Jak je to dlouho? Když jsem se tenkrát poprvé v Paříži setkala se Schiap, bylo mi pětadvacet a jí čtyřicet osm, byla tedy jen o devět let starší, než jsem já teď. Tenkrát jsem si myslela, že je stará, což si ona samozřejmě nikdy nepřipouštěla. „Ženy nestárnou, pokud nosí nové šaty,“ poučila mě jednou. „Dospělé ženy se pochopitelně nesmějí oblékat jako děvčata, ale zároveň nesmějí přijímat věk jako nevyhnutelnou věc. Tak to v módě nefunguje.“

Po válce se naše cesty rozešly, chtěly jsme pokračovat ve vlastním životě. Navázat na to, co válka přerušila, pokusit se najít, co jsme ztratily. Cesty zpátky ovšem nebylo. Čas je veličina, která letí jako šíp dopředu, nikoli dozadu. Tuhle moudrost mě život naučil. Přílišné ohlížení způsobí, že člověk zkamení jako Lotova žena, jako sůl, která hoří modrým plamenem.

Ale i tak, pročpak mě Schiap asi „potřebuje“ vidět? Pročpak jen „nechce“, proč mi to jednoduše nepřikáže, jak má ve zvyku? V žádném jejím vzkazu obvykle nechyběl dotek dramatičnosti, náznak důležitosti a soustředění na sebe, jak už to u ambiciózních a velmi úspěšných lidí bývá. To drama si zasloužila, tahle slavná nebo možná – jak by někteří řekli – neslavně proslulá Elsa Schiaparelli. Návrhářka nejkrásnějších a někdy také nejbizarnější ženských oděvů.

„Špatné zprávy?“ zeptala se sekretářka. Postavila na zem těžký dřevěný rám, který zrovna někam nesla.

„Ne, jen nevím přesně, o co jde,“ odvětila jsem, přeložila telegram a chystala se ho strčit do kapsy. „Je od staré kamarádky z Paříže.“

Zhluboka si oddechla. Zaměstnankyně galerie pana Rosenberga byla starostlivá osoba. Objímala lidi na potkání, a když se daly čekat špatné zprávy, popadla je za ruku. Měla jsem ji ráda a její bledé štíhlé ruce mi připomínaly Aniu.

„Paříž… tam bych se jednou ráda podívala. Ty jsi tam žila, viď?“

„Ano.“ To byly časy. „Už máme skoro hotovo. Co kdybychom toho pro dnešek nechaly?“ Potřebuju si promyslet ten telegram, rozhodnout se, co udělám.

„Ale vypukne to už v pondělí…,“ prohlásila docela znepokojeně. Bude to moje první samostatná výstava v Rosenbergově galerii a neměla bych to brát na lehkou váhu. Už jsem se účastnila několika skupinových výstav, a dokonce jsem i nějaké obrazy prodala, ale jestli tahle akce dopadne dobře… Uvidíme, mohlo by mě to docela nakopnout.

Liz pohlédla na telegram, který jsem stále držela v ruce. „Tak tedy dobrá,“ souhlasila váhavě.

„Doděláme to zítra, jen běž domů.“ To mi Schiap také jednou řekla, kdysi před lety. Život se rozpadá na části, které se opakují a vtahují mě zpátky.

Ozvěna jejích slov mě ale nevylekala. Jen mi v hlavě pořád zněl ten opakující se refrén. Přijeď do Paříže. Potřebuju se s tebou sejít. Přesně totéž mi před šestnácti lety napsal můj bratr Charlie.

Samozřejmě že pojedu. Odmítnutí se nepřijímá – ani tehdy, ani nyní. Jakmile se Liz pustila do úklidu, našla jsem kus papíru a začala si dělat seznam věcí potřebných pro dalekou cestu v rušném období. Zůstanu na vernisáž a pak odletím do Paříže. Před válkou oceán křižovaly parníky; dneska lidé létají. Je to levnější a taky rychlejší. Schiap byla jedna z prvních, kdo cestoval letadlem. Hrozně se jí líbilo, že mohla v pondělí snídat v Paříži a v úterý v New Yorku.

Liz složila štafle a ještě jednou na mě starostlivě pohlédla zpod brýlí, které nosila posunuté nízko na nose, stejně jako je nosila Coco Chanel, když si myslela, že se nikdo nedívá. Za okny kypěl v Madison avenue život. New York už se vzpamatoval z války. Police v lahůdkářstvích v sousedství galerie byly plné; výlohy v Bonvit Teller, Macy’s a u Henriho Bendela přetékaly zbožím. Město bylo ve formě jako pacient, který se po pár dnech strávených v posteli zotaví z chřipky a cítí se zdravý.

Dobře živené děti s růžovými tvářemi pod čepicemi se procházely s matkami nebo chůvami; ženy měly kabáty a šaty podle poslední módy, zjevně od Diora nebo jeho napodobovatele; byl to typický new look, metry látky v kolových sukních, které signalizovaly bohatství a prosperitu a až přehnaně přeštípnutý pas zdůrazňoval ženskost.

Ženy v Madison avenue vypadaly vesele; jejich prostřednictvím móda vrátila svět k dřívější slávě nebo alespoň k normálu. To mě naučila Schiap. Šaty nejsou jen šaty. Jsou odrazem nálady, touhy, stavu duše a zviditelňují naše sny. Ženská silueta je metamorfózou snů a nadějí celých generací. Oděvy jsou alchymie, kámen mudrců, řekla by Schiap. Nebo druhá kůže, kterou jste si vybrali sami, umění transformace, jež na sobě nosíme.

Za války ženy zaplnily volná místa po mužích v muničních továrnách a dlouhé osamělé noci trávily hlídkováním na střechách budov, aby včas odhalily blížící se messerschmitty. Ošetřovaly zraněné v Normandii a v Ardenách. Ale to už skončilo. Ženy se vrátily domů a zakládaly rodiny. New York překypoval kočárky s miminky a batolaty a díky novým střihům prádla byly ženské hrudníky plné a špičaté jako výzbroj.

Ale každou chvíli jsem také zahlédla, jak za okny přešla jiná žena, v očích měla výraz, který mě nutil zamrkat: modř jejích očí zastiňovala trvalá a nenahraditelná ztráta. Moje oči vypadaly za války zrovna tak, poté co jsem otevřela svůj telegram začínající slovy S lítostí vám musíme dát na vědomí…

Vyhlížím z okna, dokud se Liz nevrátí z kanceláře a nezačne cinkat klíči. Naposledy, kdy jsem takhle stála a zírala z okna, to bylo na náměstí Vendôme, nikoli v Madison avenue a byl to výhled ze Schiapina butiku na ono elegantní podlouhlé náměstí, kde z vršku vysokého sloupu shlíží jako na přehlídce sám Napoleon a všichni jeho vojáčci. Až na to, že Charlie už mezi nimi není… ani Ania… tolik už jich tam není a nebude.

Tak dobrá, Schiap. Poslechnu si, co máš na srdci. Třeba je to nějaký klípek o Coco Chanel, její staré rivalce? Při tom pomyšlení jsem se usmála. Bude to jako za starých časů, plných zlomyslnosti a legrace. Ne, nebude. Nic už nikdy nebude jako dřív. A pak jsem si vzpomněla na ještě dávnější časy, na ty dlouhé smutné dny, než jsem potkala Schiap, kdy jsem si myslela, že bez ohledu na své mládí už mám život za sebou.

ANGLIE, 1938

V životě existují okamžiky, kdy vám hvězdy prostě nejsou přátelsky nakloněné. Začíná to ráno spáleným toastem, pokračuje puštěným okem na nových punčochách a končí pocitem, že na vás celý vesmír naléhá, abyste se konečně rozhodli. To rozhodnutí ovlivní zbytek vašeho života. Zůstaň, nebo jdi.

Takový okamžik pro mě nastal 6. června 1938.

„Máš tu telegram,“ oznámil mi Gerald, školní lékař a můj nadřízený. Kdysi rovněž můj švagr, ale to už je pryč. Mezitím jsme dali vale všem rodinným poutům a čemukoli jinému než upjatému pozdravu, chladnému pokývnutí bradou, když jsme se míjeli na chodbě nebo se setkali, abychom probrali práci.

Telegram na jeho stole byl z Francie a někdo už ho otevřel. Od té doby, co jsem pracovala ve škole, Gerald předpokládal, že veškerá moje korespondence je služební a že si ji může přečíst. Tentokrát se mýlil.

„Od bratra,“ dodal. Nepodal mi ho. Musela jsem se natáhnout a vzít si ho sama.

Jsem v Parizi. Chci te videt. Prijel jsem z Bostonu, budu tady pres leto. Sraz v Cafe les Deux Magots 9. cervna ve dve odpoledne. Charlie

Dvakrát jsem si to přečetla a pak telegram složila a strčila do kapsy.

„Samozřejmě nikam nepojedeš,“ konstatoval Gerald a vzhlédl od složky s lékařskými záznamy. „Aby ses setkala s bratrem.“ Měl ledový pohled. Nezazlívala jsem mu to ani jsem se nedivila. Pokud by byla situace opačná – kdybych si já myslela, že je zodpovědný za smrt mého bratra –, dívala bych se na něho stejně nepřátelsky, možná hůř a ještě bych na něj chrlila dračí dech.

„Že ne?“ zeptala jsem se.

„Vyučování ještě neskončilo. Semestr stále běží.“

„Jistě. Tady máš záznamy o docházce za minulý týden.“ Vedla jsem docházkové listy a další dokumentaci u dívek, které se zapsaly na moje hodiny umění, a Gerald je coby školní lékař pozorně pročítal. Internátní škola měla skvělou reputaci. Vzdělávala výjimečné dívky a starala se o ně, zvláště pak o ty, které měly nějaké závažné či dlouhodobé zdravotní problémy. Bylo tu několik obětí zákeřné obrny, dívky s nejistou chůzí, které potřebovaly každodenní terapii a cvičení, a holka koktající tak, že jí skoro nebylo rozumět. Ve škole absolvovaly léčbu a zároveň si užívaly kontakt s vrstevnicemi.

K vedení docházky a dalších záznamů jsem se zavázala v pracovní smlouvě. Za to jsem na oplátku získala bydlení a stravu zdarma a slušný, byť ne úplně velkorysý plat. Před dvěma lety se to po Allenově pohřbu zdálo jako výhodné ujednání, protože jsem neměla ponětí, kde a za co budu žít. Když mi škola nabídla místo, vyřešila tím jedním rázem všechny moje problémy. A znamenalo to, že můžu zůstat tam, kde jsem byla s Allenem šťastná.

Jenže vedení těch záznamů mě brzy začalo tížit. Připadalo mi, že tím zrazuji důvěru, kterou ke mně dívky mají. Umění začíná jako niterný ponor do snů a tužeb a ty by měly zůstat soukromé až do chvíle, kdy je umělec odhodlaný ukázat svůj výtvor světu. Záznamy, které jsem odevzdávala Geraldovi, narušovaly tato tajemství i rozhovory, které jsme s dívkami v hodinách vedly. Co ta temná místa, která v sobě všichni máme, kam by ostatní se svými příkazy a zákazy neměli vstupovat, co ony freudovské teorie a nutkání?

Florrie, tichá dívka se zrzavými copánky, se včera přiznala, že si načrtla nahé mužské torzo, ale roztrhala ho ještě předtím, než ho někomu ukázala. Příště mi to nejdřív ukaž, vyzvala jsem ji. Ruce i nohy jsou těžké, všechny ty kosti a šlachy. Ostatní části těla jsou relativně snadné. Podívejte se na Michelangelovy sochy – prostá geometrie. Florrie, inteligentní dívka, se nechichotala. Za pár let se vdá. Stane se z ní matka, pilná zodpovědná manželka a nahoře v podkroví bude mít kufr se svými mladickými skicami.

„Máš to tenhle týden nějaké krátké,“ poznamenal Gerald, aniž se na mě podíval.

„Nebylo moc co psát.“ Rozhodně jsem mu nehodlala podat hlášení o Florriině zájmu o mužské tělo. „To je ale příšerné počasí, co?“ Okna bičoval déšť a stékal po nich ve smutných praméncích. Nemám jezdit do Paříže? Když mě o to žádá Charlie?

„Zahrada si bude lebedit.“ Gerald upíral zrak na úhledně srovnaná lejstra na psacím stole a nepatrně je posunoval a urovnával, aby dal najevo, že je schůzka u konce.

„Tolik zeleně,“ poznamenala jsem.

Zelená vzniká smícháním žluté a modré. Modrá jako nebe, žlutá jako slunce; chloros neboli zelená pro přírodu. A to je ten problém: jedině pravá přírodní zeleň je uvěřitelná. Všechny ostatní vypadají přesně jako to, čím ve skutečnosti jsou: imitace. Zelená je nespolehlivá. Je tolik špatných odstínů; zelená, v níž je příliš dominantní žlutá a která nakonec vypadá jako hojící se modřina, nebo naopak zelená, v níž je moc tmavě modré, která způsobuje dojem, že člověk vidí bouřkový mrak nad rozbouřeným mořem. Podle mě je zelená autentická jedině tehdy, když se žlutá smíchá s trochou černé, jakmile do ní přidáme malinko pigmentu ze spálených kostí. Oheň. Tolik toho v životě ovlivňuje oheň a destrukce.

„Cestování je touhle dobou obtížné,“ usoudil Gerald. „Všichni ti rakouští uprchlíci, kteří klepou na dveře různých ambasád.“

Hodiny smutně tikají. Z chodby slyšíme něčí chvatné kroky; některá z dívek se opozdila a spěchá do třídy. Prohlížím si vzorek na prošlapaném koberci a připadám si rozervaná mezi poslušností vůči Geraldovi a svými školními povinnostmi na straně jedné a rostoucí touhou setkat se s Charliem na straně druhé. Už je to dávno, co jsme se viděli naposled.

Gerald konečně vzhlédne a já vidím v jeho tváři údiv: Proč je ona naživu, když můj bratr zemřel? Byla to moje chyba a je to neodpustitelné. Souhlasím s tím.

V jídelně jsem si se studentkami a kolegy dala vařené hovězí a salát a pak se vrátila do ateliéru. Od té nehody, od Allenovy smrti, jsem nemalovala. Barvy by mě zradily, nevyšly by pravdivě. Pokusila jsem se tehdy o studii v modré, ale když to uschlo, byla to šedá, jen šedá a já nevěděla, zda se změnilo mé vidění anebo barvy. Cítila jsem se jako zpěvačka, která přišla o hlas a sice ví, co označují noty, ale není schopná ze sebe vydat zvuk. Smrt tohle dokáže; uchopit skutečnost je potom tak těžké jako snažit se zadržet vodu protékající mezi prsty.

Toho večera jsem se pokusila napnout si do rámu plátno a připravit podmalbu, abych zjistila, jestli to ještě vůbec dokážu. Zdálo se mi důležité nezapomenout řemeslo, třebaže schopnost tvořit mě opustila. Děvčata měla ve velkém sále taneční hodinu, popíjela ananasový punč a předstírala stejně jako kdysi já s Allenem, že jsou někdo jiný, někdo veselý, co se cítí slavnostně. Slyšela jsem, jak gramofon hraje píseň Freddyho Martina Duben v Paříži.

To byla jedna z Allenových oblíbených písní. Byla jsem z toho tak vyvedená z míry, že jsem podmalbu nanesla moc silně a plátno zničila. Rozhodla jsem se, že podruhé to už radši nebudu zkoušet. Proč bych měla plýtvat školními zásobami? Zhasla jsem, zamkla a přešla zšeřelým nádvořím do svého pokoje nad garážemi. Trochu to tam páchlo benzinem, ale měla jsem vlastní vchod, a tudíž pocit soukromí. Někde nedaleko zahoukala sova. V polích za úhlednými školními pozemky zaštěkala liška a pak se ozvalo zaječí zavřeštění. Život a smrt na mírumilovném anglickém venkově.

Naslouchala jsem plíživé temnotě, tichému bubnování deště na střeše. Co kdybych přece jen jela do Paříže a setkala se s Charliem? Dovolila bych si krátkou chvilku štěstí. A už jsem to pocítila, ono bledě modro, které se ze mě nesměle dralo na povrch z moře šedi, ne ještě úplně radost, ale něco jí velmi blízkého. Předjímání radosti.

Od manželova pohřbu jsem se s bratrem neviděla. Charlie mě chtěl navštívit, ale vždycky jsem mu to rozmluvila. Nechtěla jsem se nechat utěšovat ani vzpomínat na minulost. Chtěla jsem být se svým zlomeným srdcem sama.

Můj otec byl lékař, který se proslavil léčením kožních problémů způsobených jedovatými plyny za první světové války. Poté co on i matka zemřeli na španělskou chřipku, vzala si nás otcova sestra. Mně bylo pět, Charliemu jenom tři. Na rodiče si sotva pamatoval, a tak jsem mu v dětství kreslila maminčiny a tatínkovy podobizny, jak jsem si je popaměti vybavovala, aby je poznal alespoň skrz mé vlastní vzpomínky. Tohle umění dokáže, může nám uchovat to nejlepší z naší minulosti.

Teta Irene si vzala za muže člověka, který vlastnil franšízu Fuller Brush Company pro severovýchod USA. Byli bezdětní. Jejich představa o rodičovství spočívala v tom, že nás nakrmili, ubytovali a dopřáli nám vzdělání, ale nikdy se s námi nemazlili, takže jsme s Charliem vyrostli závislí jeden na druhém, jako dvě základní barvy, které nepotřebují žádnou třetí, aby byly kompletní.

Když jsem dokončila střední školu, teta a strýc mě rok podporovali při studiu na uměleckém učilišti. Vystavila jsem jeden malý olej, portrét, v malé galerii na nepříliš významné výstavě, ale když mi bylo devatenáct, teta Irene řekla: „To stačilo. Nemůžeš pořád jenom studovat.“ Nabídla mi, abych studia „dokončila“ měsíčním výletem do Paříže. Rozhodla jsem se, že nepojedu, pokud se mnou nebude moci být i Charlie.

Bylo to v létě 1933, toho roku, kdy se po krachu na newyorské burze objevily za Metropolitním muzeem v Páté avenue přístřešky z kartonového papíru a vlnitého plechu pro nové lidi bez domova. Přezdívalo se tomu Hooverville. Na Paříž nám tenkrát ještě peníze stačily; když teta pokaždé řekla, že se peníze natáhnou, představovala jsem si, že mince i bankovky jsou z gumy, která může prasknout stejně jako gumička do vlasů. Ale chodili jsme na jídlo do restaurací, nakupovali a procházeli jsme se. Když v horkých odpoledních teta po obědě odpočívala ve svém pokoji, chodívali jsme s Charliem do Louvru.

A jednoho dne, kdy jsem se šla znovu podívat na Monu Lisu, seděl před ní mladý zdvořilý Angličan, celý v tvídu. Vybral si lavičku, na které jsem vždycky sedávala. Díval se přímo před sebe jako uhranutý a jeho zrzavé vlasy, knírek a ostře řezaný profil mi připomněly jeden z raných Renoirových autoportrétů. Říkejte si, co chcete o přílišné cukrkandlovosti Renoirových portrétů, ale on opravdu věděl, jak používat barvy.

Angličan galantně vstal a nabídl mi, abych si sedla vedle něho. „Allen Sutter,“ představil se a vzal mě za ruku. Připadalo mi, že mě tím jediným dotekem a teplým stiskem probudil z dlouhého spánku.

„Lily Cooperová. A tohle je můj bratr Charlie.“

Všichni tři jsme se posadili a předstírali, že studujeme Monu Lisu, ale celou dobu jsem se pokradmo dívala na Allena a on na mě. Byl hubený a vysoký, měl hodně tmavě hnědé oči, ne světle šedé, které mívá hodně zrzků. Nezvyklá kombinace barev, uvědomila jsem si a hned ho chtěla namalovat. A pak mě napadlo, jaké by to bylo se s ním líbat a objímat jej.

Proč právě on? Bylo to časem, místem a jiskřičkou v jeho očích, která ve mně vzbuzovala touhu jej rozesmát. Francouzi tomu říkají coup de foudre, úder bleskem. Láska spočívá dílem v tom, co cítíme k tomu druhému, a dílem v tom, jak se sami pod vlivem toho druhého cítíme. S Allenem jsem se od první chvíle cítila sebejistá a tak hezká jako dívka na jedné z Watteauových maleb zobrazujících dvorné namlouvání.

Po prvním setkání jsme se scházeli v Louvru každé odpoledne, když teta dřímala ve svém pokoji.

Teta Irene se nakonec v září vrátila do New Yorku, ale já už jsem s ní nejela. Trvala jsem na tom, že zůstanu v Paříži a budu studovat umění.

Při loučení na mě přísně pohlédla: „Jestli uslyším byť jen náznak toho, že se tu nechováš dobře, přestanu ti platit pobyt a okamžitě se vrátíš do New Yorku, rozumíš?“ Charlie se díval do stropu a tajně mě šťouchl do žeber.

Když jsem se s ním pak na molu objímala na rozloučenou, měla jsem jedinou chvilku pochybností. Nikdy předtím jsme od sebe nebyli odloučení. „Nechovej se slušně,“ šeptl mi. „Užívej si to tu.“

O tři měsíce později jsme se s Allenem vzali. Měli jsme občanský obřad v Mairie de Paris. Tak tedy předpokládám, že už jsi dostudovala, psala mi teta v odpovědi na telegram se zprávou o svatbě. Snaž se být šťastná. Uvidíš, že to není tak snadné, jak se někdy zdá. Hodně štěstí, mám tě ráda. Držím ti palce.

Líbánky jsme strávili na levém břehu Seiny v ateliéru, jedli jsme bagety a sýr a zřídkakdy jsme vstávali z matrace, kterou jsme položili na podlahu. Byli jsme mladí a v pouhé své přítomnosti jsme nacházeli spoustu rozkoše, nedovedli jsme si představit, že bychom potřebovali něco jiného. V prvním roce mi ani nechyběl Charlie, který mezitím začal studovat medicínu v Bostonu. Allen byl veselý a měl smysl pro humor; byl pravým opakem mého střízlivého, spíše pochmurného dětství jako slunečně žlutá proti šedomodré. Jednou ukazoval dětem v našem domě, jak naplnit balonky vodou a pouštět je ze střechy na zem, což nenavodilo zrovna vřelé vztahy s ostatními nájemníky. Byl hravý a v lásce vášnivý, naučil mě všechny rozkoše, které si těla umějí poskytnout, a za mými zavřenými víčky často v zářivých barvách vybuchovala extáze.

Živil se doučováním matematiky na náročnou maturitní zkoušku a já jsem dostávala sirotčí důchod, který mi měl být vyplácen až do jedenadvaceti let, takže jsme celý rok v Paříži docela dobře vycházeli, s matrací na podlaze a vařičem s jednou plotýnkou, který jsme do ateliéru propašovali. Ale jednoho rána legrace skončila a Allen se začal tvářit vážně. Když jsem se zeptala, co se děje, řekl, že je na čase začít plánovat budoucnost. „Musím se o tebe postarat. A třeba budeme mít děti.“

Děti. Věřte nebo ne, na děti jsem ani nepomyslela. Nedovedla jsem si představit, že by na světě mohlo být ještě víc lásky, než které se mi dostávalo. „Děti,“ opakovala jsem. „To bude krása. Tak se na to pojďme připravit.“

Allenův bratr Gerald mu sehnal práci učitele matematiky v internátní škole nedaleko od Londýna, kde působil jako lékař. Zdráhavě jsme opustili Paříž a odjeli do studené deštivé Anglie. I když jsem si město nad Seinou zamilovala, nevadilo mi to, protože jsem byla s Allenem. Měli jsme svůj vlastní tichý všehomír. Vystačili jsme si. Stále se mi nedařilo otěhotnět. Po dvou letech už mě venkov docela nudil a jednoho večera jsem Allena přesvědčila, abychom si vyjeli do města zatančit.

Byl unavený a moc se mu nechtělo. Už se přezul do domácích papučí, zapálil si dýmku a chystal se opravovat štos testů z algebry tyčící se na jeho psacím stole. „Pojeď se mnou,“ žadonila jsem. A on si dal říct.

Kdybych tušila, jak rychle může dojít za nejbližší zatáčkou k totální zkáze, byla bych ho zamkla doma jako nejdražší poklad a sebe s ním.

Místo toho jsem ho zabila. Řídila jsem, najela na led a napálila to rovnou do stromu. Mám jen krátkou vzpomínku na křik, a když jsem se pak vzbudila, byl se mnou Charlie, snažil se mě utěšit, uklidnit, znovu mě přivést k životu, ale to se ani jemu nemohlo podařit. Můj vesmír se rozpadl, protože Allen při havárii zahynul.

Po pohřbu jsem poslala Charlieho zpátky do Bostonu na lékařskou fakultu. Švagr Gerald mi řekl, že ve škole můžu zůstat, jak dlouho budu potřebovat; zajistil mi malý pokoj pro jednu osobu, vdovský výměnek. Myslel to jako trest a já to přijala, chtěla jsem to tak. Gerald už se mi nikdy nepodíval přímo do očí.

Ale teď mě volala Paříž, město, kde jsem se zamilovala do Allena. Paříž a Charlie – chtěla jsem vidět obojí. Město i bratra. Chtěla jsem se zhluboka nadechnout, chodit zase po pařížských ulicích, vzít si aspoň krátkou dovolenou z té mizérie, v níž jsem přežívala, z nepřetržité bolesti po Allenovi.

Našla jsem si útržek papíru a začala sepisovat, co si vezmu s sebou.

Dva dny poté, co jsem dostala bratrův telegram, mě Gerald vezl na nádraží. Napsala jsem děvčatům známky na vysvědčení, odevzdala všechny vyplněné výkazy a ukončila předčasně semestr. Gerald zuřil a v jeho obličeji jsem viděla, že by si přál, abych v Paříži ztratila pas a už se nikdy nevrátila, nikdy víc se před něho nepostavila a nic mu nepřipomínala. Já jsem žila. Jeho bratr zemřel.

Další den jsem dorazila na Gare du Nord. Bylo slunné červnové odpoledne a nádraží připomínající jeskyni bylo plné děvčat v letních šatech, úředníků s aktovkami a vyhrnutými rukávy, mladých mužů popíjejících u kavárenských stolků kávu a pozorujících lidi kolem ve snaze najít známou tvář nebo možná jen jakoukoli pěknou tvářičku. V ulici Dunkerque jsem si zastavila taxi a vydala se na schůzku s bratříčkem Charliem.

Když jsem dorazila do Café les Deux Magots, ještě tam nebyl. Bylo mi pořád ještě trochu špatně od žaludku, cestou přes Lamanšský průliv mě postihla mořská nemoc. Vytáhla jsem telegram a zkontrolovala údaje. Správný den, správný čas. Charlie se opozdil. To se mu nepodobalo, mému malému zodpovědnému bratříčkovi, ale bylo jaro a byla jsem v Paříži, tak jsem se rozhodla, že se nebudu strachovat a zatím se porozhlédnu po okolí. Podívám se, jak Pařížanky posedávají u stolků, jak naklánějí hlavu na stranu, zvedají šálky k ústům, přičemž je majetnicky drží v obou dlaních, ženy v barevných šatech a s tmavýma očima jako na Matissových obrazech.

V Saint-Germain-des-Prés bylo rušno a kavárna byla přeplněná. Všechny stolky přetékající do ulice a chráněné před sluncem vybledlými markýzami byly obsazené a hlučelo to tam hovorem, cinkáním lžiček o porcelán a příležitostnými výbuchy smíchu. Když se dveře kavárny otevřely dokořán, viděla jsem dvě pestře zbarvené figuríny Číňanů umístěné na sloupech, které daly kavárně jméno. Ti dva mandaríni vypadali spokojení s tím, kde jsou, jako by je nic nemohlo polekat.

Sluneční svit pozlatil chodníky i fasády protějších domů. Kolem prošel zrzavý kocour s vysoko vyklenutým hřbetem a očichával okolí rybárny. Školní děti v úhledných uniformách, modrých svetrech a kalhotách či skládaných sukních, prodavač ovoce s podnosy plnými pomerančů, jablek a hroznového vína, všechny barvy duhy na jednom místě.

Obloha měla stejný odstín modři, jakou použil Rosetti pro nebe v Dantis Amor. Nebyla jsem zrovna velkou fanynkou éterických prerafaelitů, ale když se jejich barvy sejdou na skutečném nebi, je to nádhera.

„Ještě jednu kávu?“ Nade mnou se tyčil číšník. V černých kalhotách a bílé zástěře kolem pasu vypadal velmi formálně. Položila jsem svůj paperback hřbetem nahoru a předstírala, že jsem do něho velmi zabraná, ač jsem ve skutečnosti nepřečetla ani slovo od chvíle, kdy jsem se tu před půl hodinkou usadila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední rivalka Coco Chanel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.