Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lydia Kang

Opium a absint

Z anglického originálu Opium and Absinthe vydaného nakladatelstvím Lake Union Publishing v Seattlu roku 2020 přeložila Lucie Libovická
Jazyková redakce Jana Drápalíková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Grafický návrh obálky Edward Bettison
Sazba obálky Natálie Pecková
Korektury Hana Hlušičková
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7813. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 384 stran
Vytiskl PBtisk a. s., Dělostřelecká 344, Příbram I-Balonka

Text copyright © 2020 by Lydia Kang
All rights reserved.
This edition is made possible under a license arrangement originating
with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration
with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Lucie Libovická, 2020
Cover design and illustration © Edward Bettison

ISBN 978-80-271-1936-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1935-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-1301-9 (print)

Amě a Agonovi

Chci, abyste uvěřil…
Uvěřil ve věci, ve které se vzpíráte věřit.
Van Helsing
Bram Stoker, Dracula

(Všechny citace v této knize jsou z překladu Tomáše Korbaře.)

PRVNÍ KAPITOLA

Připadám si jako v Jiříkově vidění.
Zmítají mnou pochybnosti i obavy a napadají mě podivné představy,
které se neodvažuji přiznat ani své duši.

JONATHAN HARKER

8. června 1899

Drahá slečno Nellie Blyová,

nejsem si jistá, jak Vás oslovovat. Slečno Blyová, pseudonymem, pod kterým píšete? Paní Seamanová? Paní Elizabeth Cochrane Seamanová? Paní Blyová?

Už dost, neměla bych Vás donekonečna obtěžovat dotazy, jak Vás oslovovat.

Píšu Vám, abych Vám sdělila, jak moc se mi líbí Vaše novinové články, přestože v poslední době jsem jich moc nezaznamenala. Obzvláště se mi líbil ten, který jste napsala o slonech. Podle toho, jak si je představuji, hodně páchnou.

Prosím, odepište mi a dejte mi vědět, jestli jsou ošklivě cítit. O tom jste se v tom svém článku nezmínila a já bych to moc ráda věděla. V Lenoxově knihovně tu informaci nemůžu najít.

Oddaná čtenářka

Slečna Tillie Pembrokeová

* * *

Je lepší být zbabělec než mrtvola.

Tato věta zněla Tillie Pembrokeové v hlavě k její nelibosti pořád dokola. Dopáleně se ohnala po závoji, který ji šimral na tváři. Dneska se proti ní spiklo snad úplně všechno.

Zbabělec, mrtvola, zbabělec, mrtvola.

„Tillie! Pospěš si, za chvíli odjíždíme!“ zavolala na ni Dorothy Harrimanová. Seděla už na koni venku před stájí. Cylindr měla dokonale nasazený a závoj upravený, v týlu se jí zpod klobouku vlnily kaštanově hnědé vlasy. Její klisna v barvě ebenového dřeva se nádherně leskla ve slunečním svitu. Dorothy byla ve všem dokonalá, i v peskování své kamarádky.

Tillie vábila svěží vůně půdy a vlahé zeleně. Tady na Long Islandu nenarušovaly pohled na nebe budovy a špičky kostelních věží. Byl vlhký červnový den a tvořil se opar. Pod klenbou vzrostlých dubů a javorů se jezdci shromažďovali k lovu.

Bude samozřejmě nasedat na koně až jako poslední. Jezdecký úbor jí neseděl, protože svůj vlastní si včera roztrhla a pro dnešek si musela obléct odložený oděv své matky. Těžká vlněná látka ji přímo dusila. Služka jí navíc někam zašantročila oblíbené rukavice z antilopí kůže a sponu na mušelínové vázance měla od posledního pádu z koně trochu zohýbanou.

Jen kousek od ní seděla kočka, která se zabydlela ve stodole, starala se tu o vrh novorozených koťat. Jakmile si všimla, že na ní Tillie prodlévá pohledem, okamžitě popadla jedno kotě do tlamičky a odnášela ho někam stranou, kde bude mít na krmení víc klidu. Jak to, že kočka svým koťatům ostrými zuby neublíží? Jak to, že z ní teče mléko, jen když mají koťata hlad, a necrčí jí pořád z břicha jako voda z konve na zalévání?

Tillie raději zahnala své zvídavé myšlenky. Už jí bylo osmnáct let. Už si nemůže dopřávat luxus dětství, kdy na ni okolí pohlíželo se shovívavostí, už nemůže hloubat nad knihami a donekonečna se vyptávat zahradníka, kuchařky, své sestry i všech služebných, aby získala odpovědi na otázky, které jí neustále víří v hlavě. Ráda by věděla, jestli jí Nellie Blyová, ta slavná novinářka, odepíše na dopis. Ten problém, jestli sloni zapáchají, jí nešel z hlavy. Nejspíš smrdí jako koně.

„Slečno Mathildo, věnujte prosím pozornost koni, a ne kočce.“

„Ano, Rodericku,“ odpověděla Tillie s povzdechem.

Jejímu podkonímu bylo asi tolik let, kolik by bylo jejímu otci, kdyby byl ještě naživu. Roderick měl zuby zbarvené dohněda od tabáku a byl neustále cítit po starém seně a koňském potu. Povzbudivá vůně.

Chystala se nasednout na Queenie, určitým způsobem zlomyslnou plnokrevnou klisnu, která patřila její sestře. Tillie by se ani nesnilo, že si ji bude moct půjčit, ale matka už na koni nejezdila a tady na Long Islandu platila ustájení jen za dva koně. Tilliin kůň musel zůstat ve stáji, protože mu ošetřovali pohmožděnou nohu, což mohla, ale také nemusela být Tilliina vina.

„Měla byste přestat jezdit na koni, slečno Mathildo,“ pokračoval Roderick. „V této sezoně už jste jednou spadla a na cvičné jízdy jste se tu sotva ukázala.“

„To proto, že si Lucy vždycky vytáhne delší sirku. Má nejlepšího koně a nejlepšího učitele,“ procedila Tillie mezi zuby.

Ale Roderick ji dobře slyšel. „Vždyť vás učím obě!“ ohradil se.

Začervenala se. „Ano, a přesto je mnohem lepší.“

„Protože mě poslouchá, slečno Mathildo. Místo aby hodinu civěla na mraveniště.“

Nemusel říkat nic dalšího. Tillie už tak byla z jízdy nervózní, a to ještě ani nevylezla na klisnu. Jenže dneska jet prostě musí. Protože je tu Dorothy a Tillie se doslechla nějaké drby. Dorothy se prý vyjádřila, že „i balvan by jezdil líp než Tillie Pembrokeová.“

Ach, jak by si přála, aby tu s ní teď byla Lucy. Lucy byla o tři roky starší a v jezdeckém kabátku vyhlížela, jako by pro něj byla stvořená, tak jako ostatní jezdci; to Tillie vypadala spíš jako parodie jezdkyně.

Byla to právě Lucy, kdo se Tillie zastával a chránil ji před hněvem jejich rodiny, když je Tillie ztrapnila na veřejnosti, třeba když se zeptala majordoma Courtlandových, jak funguje jejich nový záchod, který si dovezli z Francie. Před třemi měsíci se pozvracela před paní Astorovou na sestřině zásnubním večírku, protože si myslela, že když se nacpe obrovskou porcí dortu, dort vsákne šampaňské jako houba. Lucy všem navykládala, že to byla chyba cukráře – že dort upekl podle nevhodného receptu s velkým množstvím třešní namočených do alkoholu. To všechny upokojilo (s výjimkou cukráře, jemuž Lucy našla nové místo a v doporučení onu událost taktně zamlčela). Rok předtím, na večírku, při kterém byla Tillie uvedena do společnosti, se Tillie vypařila do knihovny, aby si vyhledala původ slova kopt, poté co prastrýc použil výraz umouněný od koptu. Pak ji zaujal obrázek kaloně řetízkového a nakonec se plně zabrala do položek začínajících na K. Nebylo to poprvé, co byla zcela pohlcena stránkami Websterova mezinárodního slovníku. Lucy opět zasáhla a zmírnila pohoršení tím, že vysvětlila, že její sestra je poněkud skromná a potřebovala čas v ústraní na to, aby se vzpamatovala ze vší pozornosti, kterou jí hosté věnovali.

Lucy, která se pyšnila velkýma hnědýma očima, překrásnými světle zlatými vlasy, které měla ve volných kadeřích sepnuté na temeni hlavy, a labutím krkem, byla dokonalým příkladem ideální ženské krásy. Jako by stála modelem Charlesu Gibsonovi. A k tomu se jí dostalo i dokonalého snoubence, Jamese Cuttera, jehož rodokmen sahal až do Nizozemí sedmnáctého století, podobně jako tomu bylo v případě Pembrokeových. Ve městě, kde si stavěly nevkusná, křiklavá sídla rodiny, jež přišly k penězům teprve nedávno, jako Rockefellerové a Vanderbiltové, a jež nabyly bohatství z ostudných zdrojů, například ze železnice, bude sňatek Lucy Pembrokeové a Jamese Cuttera na dlouhou dobu jedinou událostí svého druhu – a možná že úplně poslední. Bude to, jak si všichni šuškali, největší svatba v New Yorku v novém století.

James se osobně dostavil na hon, ale své budoucí švagrové věnoval jen minimum pozornosti, omezil ji v podstatě jen na letmé zdvořilostní formality. Lucy nebylo dovoleno jet, protože se teprve nedávno zotavila z náporu tyfu. V poslední době často navštěvovala sirotky v nemocnici Foundling Hospital, která se nacházela jen pár ulic od jejich domu na Manhattanu. Laskavá Lucy se odjakživa snažila pomoct lidem, kteří neměli to štěstí, aby byli tak bohatí jako ona.

Tillie jí pak bude o vyjížďce všechno vyprávět, jak báječně hon probíhal. Poví jí, že dneska se nenechala ničím rozptýlit.

Roderick jí nastavil ruce a umístil ji do sedla. Zahákla si pravé koleno za fixační roh sedla, usadila druhé koleno pod balanční roh a zasunula levé chodilo do jediného třmenu. Podkoní dotáhl podbřišník, spojnici bočnic a balanční řemen, ten měl udržet sedlo, aby se nesvěšovalo na levou stranu, která byla více zatížená. Do pravé ruky jí podal bičík.

„Krabici na sendviče máte plnou a je tam taky čutora s čajem.“

Tillie rozepnula koženou krabici, vytáhla sendvič s plátky sýra a salátem zabalený do plátěného ubrousku a rovnou ho půlku zhltla.

„Ale ten je na lov, slečno!“

„Ach tak. Promiňte. Mám hlad, když jsem nervózní,“ vysvětlila Tillie a vybraně si otřela ústa kapesníkem. Zbytek sendviče vrátila do krabice.

Pomohlo jí, že se najedla, ale i tak se jí srdce chvělo jako studený kuřecí sulc. Dnes na ni čekalo několik skoků, které vyžadují sebedůvěru. Když Roderick vyváděl Queenie ze stáje, zasypával ji radami:

„Dávejte pozor na králičí nory v severním výběhu. Mějte na paměti, že dáma si musí zachovat chladnou hlavu, až liška vyběhne z úkrytu. Držte se na dohled od psů. A proboha, pokud si nebudete naprosto jistá, že skok zvládnete… Ne-ská-kej-te. Je lepší být zbabělec než mrtvola.“

Zbabělec, mrtvola.

Tillie se nadechla tak zhluboka, jak jí to korzet dovoloval, což bylo asi tolik vzduchu, kolik by se ho vešlo do pouhého šálku. „Jsem připravená.“

Ještě než to dořekla, dala se Queenie do rychlého klusu, chtěla dostihnout skupinku dvanácti jezdců před sebou. Den předtím vytrvale pršelo, z trávníku stoupal teplý, vlhký vzduch, a když se Tillie nadechla, měla jím prosycené plíce. Připadalo jí, že duby a javory kolem stodoly se kroutí a natahují jako drápy k jejich společnosti. Dorothy, která jela s pány, zpomalila koně a společně se zařadily na konec skupiny. Ostatní jezdci v šarlatových jezdeckých sakách zářili v zeleni jako vlčí máky. Tillie se potila v podpaží a dlouhé kalhotky se jí lepily na stehna jako mokrý papír.

„Jdou na pole severně odsud,“ oznámila jí Dorothy.

„Ano.“ Čím míň toho Tillie řekne, tím menší je riziko, že plácne něco nevhodného.

„Moc se těšíme na svatbu tvé sestry. Zbývá už jen měsíc. Vidělas její svatební šaty? Objednala si je z Paříže jako Eleanor Van der Wielová?“ Dorothy se nebezpečně blížila věku, kdy jí hrozil osud staré panny. Kdykoli se mluvilo o svatbě, oči se jí rozšířily lačností. Přestože Dorothyin otec pocházel z prosté rodiny a přišel k penězům v lodní dopravě, Tillie ji měla ráda. Dorothy se přátelila s Tillie, stejně jako s Lucy, zatímco většina ostatních lidí Tillie prostě ignorovala.

„Já… Já nevím.“ Tillie se pracně snažila upravit si sukni, aby se jí neshrnovala do klína. „Jsou ušité z hedvábí. A krajky.“ Mohla by přednášet o vyhynutí korouna bezzubého v roce 1768, ale o krajkách nevěděla zhola nic.

„To jistě, ale z jakého druhu hedvábí? A z jaké krajky?“

„Ehm… Opožďujeme se,“ vyhnula se Tillie odpovědi. Kopla levou botou Queenie do boku a píchla zvíře bičíkem vpravo do slabin. Queenie se po té pobídce dala do trysku.

„Ne! Prrr! Prrr! Queenie, zpomal!“ vykřikovala Tillie, když rychle míjela dva, pak tři, potom pět jezdců. Ti už zpomalovali a řadili se za sebe, aby postupně přeskočili kamennou zídku na další pole. Tillie zatáhla silněji za otěže, a přitom se jí natrhly rukavice na konečcích prstů. Z pravé ruky jí vypadl bičík. Když teď Queenie cítila tlak jen na levé straně sedla, stočila se náhle doprava, předjela všechny jezdce ve skupině a řítila se ke kamenné překážce.

„Stůj!“ křičela Tillie. James, který jel za ní, na ni volal, aby zpomalila, slyšela i vyděšené hlasy ostatních jezdců. Ale Queenie ještě zrychlila.

Před nimi stála stará, neudržovaná kamenná ohrada. Nebyl čas se stočit. Kůň skočil, ale Tillie mu zapomněla povolit otěže a pevně je držela. Zmatená Queenie skočila příliš nízko. Přední kopyta se jí zabořila do prohlubně v zemi, kterou neviděla přes ostružiní. Tillie vyletěla ze sedla.

Byl to nádherný, nadpřirozený pocit. Uvědomila si, že se odpoutala od koně, a měla dojem, jako by ji země na okamžik uvolnila ze své věčné přitažlivosti.

Tillie se vznesla – a vyděsila se.

Na zem dopadla nejdřív levým ramenem. Ozvalo se slyšitelné křupnutí a projela jí tak silná bolest, že se jí před očima udělalo bílo. Pak pevně zaťala čelist, když narazila spánkem na tlustou větev.

Čekala, až se svět přestane točit a ustanou barevné mžitky a bolest, ale to se nestalo. Dlouhá sukně se jí zachytila za Queeniino sedlo a kůň ji táhl jako panenku z hadrů dalších dobře pět metrů. Slyšela pronikavé výkřiky – „Milostivý bože!“ – „Slečno Mathildo!“ – „Popadni ty otěže, Jamesi!“ –, až se sukně konečně uvolnila. Jako rozmazaná šmouha míhajících se koňských nohou odběhla Queenie pryč, patrně pohoršená, nejspíš zpět do stáje ke svému podkonímu. Svět sebou milostivě přestal házet a mlátit do Tillie jako boxer.

Zvonilo jí v uších, ale neznělo to jako zvony, spíš jako syčení starých pouličních plynových lamp. Bolest jí vystřelovala do každičké části těla – do hlavy, zápěstí, do zad. Ale bolest v klíční kosti přehlušila všechno ostatní. Tillie dosud netušila, že jí ta kost může skřípat až v hlavě.

Matně slyšela, jak poblíž šustí listí pod něčími botami, koně funěli a odfrkovali své pohrdavé komentáře.

„Tillie! Drahá Tillie! Můžeš mluvit?“ To na ni promluvila otřeseným hlasem Dorothy.

Tillie cítila, že se její tváře dotýká ruka v rukavici. Otevřela jedno oko a spatřila nejprve Dorothyinu sukni, pak ruku a několik tváří, jež na ni s úzkostí hleděly. James ji opatrně zvedal, pomáhal mu Alistair Sutton a jeho méně pohledný bratr, ten, jehož obličej jí připomínal krocana.

„Můžete hýbat rukama a nohama?“ staral se James. Zdálo se, že je dopálený.

Bolest po prvním vzepětí ještě zesílila a byla teď téměř nesnesitelná. Tillie se zkusila pohnout a vykřikla.

„Nemůžu hýbat levou rukou,“ zasténala a zalapala po dechu.

Muži podrážděně odfrkli. „Nenamáhejte se. Odvezeme vás domů,“ navrhl James. Na ostře řezané tváři se mu perlil pot, což znamenalo, že situace musela být horší, než si uvědomovala. Cutterovi se přece ve společnosti nepotí, to nakazovala společenská pravidla. „Vaše sestra se na mě bude hrozně zlobit za to, že jsem na vás nedohlédl, Mathildo.“

Tillie, chtěla mu říct. Říkejte mi Tillie. Ani za normálních okolností nenacházela odvahu se domáhat, aby ji oslovoval jménem, které měla radši.

Jejího zraněného ramena se dotkla něčí ruka a zlomené části klíční kosti o sebe zavrzaly. Vykřikla bolestí.

„Dojděte pro laudanum,“ naléhala Dorothy na podkoního. Zatímco ji pánové odnášeli, dámy jely na koni napřed. Kdyby jí tak uvolnili korzet! Snadněji by se jí dýchalo. Opakovaně ztrácela vědomí, nabývala ho jen, když jí někdo neopatrně strčil do ramene a krutá bolest ji probrala do dalšího utrpení.

Vysadili ji do kočáru. Dorothy a její věčně přítomná společnice Hazel Dreyerová se jí usadily po boku. Někdo přiložil Tillie ke rtům vinnou sklenku.

„To je laudanum,“ vysvětlil Roderick, když zahlédl Dorothyin tázavý pohled. „Tinktura z opia. Dost na to, aby snesla cestu domů.“ Tillie vypila sklenici do dna, dostala náhle žízeň. Tekutina byla hořká a dráždila ji ke kašli. Naštěstí ujeli sotva půl kilometru, a bolest v rameni trochu polevila, cítila se také ospalá. Dorothy a Hazel si o ni dělaly starosti, dokud na ni nepadla dřímota přerušovaná pocitem na zvracení.

V jednu chvíli slyšela ve snu – nebo to byla zrovna vzhůru? – Dorothy, jak popuzeně vydechla nosem a zašeptala: „Ona je vážně totální pohroma. Tohle ji určitě připraví o společenské události na celý měsíc.“

Tillie zamumlala: „Pohroma.“ Ráda by věděla, jaký je původ toho slova. Mělo snad něco společného s bouří? Možná existuje i pobleska. „Po… bleska,“ zamumlala.

„Potřebuje víc laudana,“ reagovala Dorothy a dala jí znovu napít vína s léčivou tinkturou. Tillie si vzpomněla, že ji Lucy nabádala, aby říkala, co si myslí. Byl téměř konec století. Dáma smí v určitých situacích projevit svůj názor. Existovaly ženy lékařky, ženy novinářky. Dokonce i v jejich společnosti mohla mít žena silný hlas. Jen se podívejte na paní Astorovou.

„Chtěla bych něccco říct,“ ozvala se Tillie. Slepě mrkala a pokusila se posadit. Cukla sebou, neboť jí tělem projela palčivá bolest. „Chci udělat… prrro… prohlášení.“

„Jaké prohlášení, Tillie, drahoušku?“ Dorothy se k ní naklonila blíž, patrně doufala, že se dozví nějaký skandální drb nebo stížnost na její zcela dokonalou sestru, jejímž osudem, jak už to tak vypadalo, bylo mít dokonalé manželství, svatozář a pohybovat se v nejlepších salonech nadcházejícího desetiletí.

„Měla jsem… si vybrat zbabělost,“ zasténala Tillie. Pak vyzvracela před chvílí snědený sendvič Dorothy do klína a ztratila vědomí.

* * *

Vzbudila se bolestí.

Levou ruku měla Tillie připoutanou k hrudníku. Byla přikrytá nadýchanými přikrývkami, které jí bránily v pohybu, a bylo jí horko k nesnesení. Ústa měla sušší než spálený toust a v nich příšernou pachuť – připomínalo jí to smradlavou stoku na ulici Canal Street. Zaslechla, jak si někde poblíž šeptají ženské hlasy. Lucy jí byla vždycky po boku. Když dostala spalničky a plané neštovice, když ji zachvátila horečka a chřipka – Lucy byla při ní. Četla jí ze slovníku, aby ji utěšila. Matka ani služebné se vůbec neobtěžovaly přijít, když se v nemoci snažila někoho přivolat zvonečkem u postele. Vždycky si přála, aby s ní byla její sestra.

„Lucy,“ zamumlala.

„Můžu vám něco donést, slečno Tillie?“

To nebyl Lucyin hlas. To nebyla Lucyina slova. Tillie otevřela oči, stálo ji to hodně úsilí. Ospalky jí slepily víčka. Viděla rozmazaně, ale vedle postele rozeznala postavu s oranžovými vlasy. Skláněla se nad ní.

„To jsem já, slečno Tillie. Jsem vaše Ada.“

Její služka. Ta se o ni sice postará, zajistí jí pohodlí, ale není to její sestra. Ada jí urovnávala prostěradla a přikrývky, ústa pod nosíkem jak bambulka roztažená do úsměvu.

„Kde je Lucy?“

„Teď se nestarejte o sestru. Máte bolesti? Sednete si a sníte trochu ovesné kaše? Nebo toust? Mám pro vás taky trochu hovězího bujonu, kdybyste na něj měla chuť. Doktor říká, že musíte něco sníst.“ Ada poodešla ke stolku v nohách postele se čtyřmi sloupky. Stálo na něm několik hnědých lahviček a broušené skleničky, mísa, džbán s lavorem – taková ta staromódní souprava, kterou už teď nepoužívali, když měli doopravdickou koupelnu – a stoh měkkých bílých ručníků. Byl na něm i malý podnos s toustem, šálkem bujonu a miskou ovesné kaše se smetanou. Ada vzala sklenici, nasypala do ní polévkovou lžíci cukru a přidala do ní několik kapek hnědé tekutiny. Nabíraný čepec měla neposkvrněný, zástěru dokonale vyžehlenou a mile se na Tillie usmívala. Ale ruka, ve které držela lék, se jí třásla. Hnědá tekutina se na konci kapátka chvěla, jedna kapka ukápla na ubrousek pod skleničkou a vsákla do něj jako mokré bláto do čisté spodničky.

„Kde je Lucy?“ opakovala Tillie.

„Vypijte to a já vám pak přivedu maminku. Ale předtím se mnou půjdete do koupelny a umyjete se a upravíte.“

„Ale Lucy…“

„To vám řekne maminka, kde je Lucy,“ trvala na svém Ada.

Bolest se už nedala snést, tak se Tillie podřídila. Vypila doušek, byl hořký, cukr nepřekryl chuť opia. Pak ji Ada dovedla do místnosti hned vedle jejího pokoje, kde si ulevila a nechala služku, aby jí omyla nateklá víčka a opláchla obličej. Teprve když byla Tillie zpátky v posteli a měla v žaludku půlku toustu, zašla Ada pro matku.

Když se matka dostavila, Tillie už byla vlivem léku jako mátoha. Victoria Pembrokeová vstoupila, zarazila se a povzdechla si. Vypadala zklamaná, že je Tillie vzhůru. Matka měla na šedivějících vlasech nasazený čepec, zdobený jemnou pařížskou krajkou, a zpod kadeří Tillie probodával pohled tmavomodrých očí. Otec měl oči temně hnědé, skoro černé, což možná zdědil po svých, jak šla fáma, čínských předcích. Nyní již byl víc než deset let mrtvý, a tak se Tillie domnívala, že se už nikdy nedozví, jestli je na těch zvěstech něco pravdy – matka okamžitě měnila téma, kdykoli se na to Tillie zeptala. A Tillie by daleko radši požádala lva, aby přestal požírat zdechlou gazelu, než by položila otázku o otcově původu babičce.

„Jsi vzhůru.“ Matka se nad ní sklonila, s úsměvem ji políbila na tvář a uchopila ji za ruku bez obvazu.

Tillie ucukla prsty. Matka nikdy nedávala najevo své city. Nikoho neobjímala, nelíbala, nikomu netiskla ruku v rukavicích ani bez nich. Porušení této zásady vyvolalo v Tillie poplach.

„Co se děje, maminko?“ chtěla vědět. Lék jí zatemnil mysl. „A kde je Lucy?“

Matka si přiložila kapesník k ústům a odvrátila se, nebyla schopná se na svou druhorozenou dceru podívat.

„Lucy… Lucy se ztratila.“

DRUHÁ KAPITOLA

I kdyby vyvázla bez pohromy, strašné zážitky by určitě neušetřily její srdce; později by mohla trpět — ve dne by ji trápily nervy,
ve spaní zlé sny.

VAN HELSING

„Ztratila se?“ divila se Tillie. Ruce na přikrývce se jí třásly. „Jak to myslíš?“

Matka se nadechla. „Odešla s Betty – no… nikdy jsem tu služku neměla ráda – do ordinace doktora Erikksona. To je konečně dobrý lékař!“ Tilliina matka pořád sháněla lepšího a lepšího doktora, a hlavně takového, jenž by členy její rodiny přijal a vyšetřil okamžitě, jakmile ho bylo potřeba. Jiní lékaři byli neustále pryč, u porodu – to je přece naprosto nepříhodné! – nebo na návštěvě u dalších pacientů ze své bohaté klientely. Doktor Erikkson si zařídil ordinaci a neopouštěl ji. „Betty říkala, že Lucy si pak chtěla zajít na hodinku do muzea u parku. A Betty ji nechala jít! Bez doprovodu! Hned jsem věděla, že ta ženská bude dělat jen samé problémy. Ada si myslí, že ji onehdy viděla ukrást celou bednu potravin ze spižírny.“

„Že kradla? Poslední Lucyina služka byla propuštěná za to, že ukradla ze šatníku ložní prádlo.“ Poklepala si prsty na rty a přemýšlela. „Vím, proč Lucy chtěla jít do toho muzea. Podívat se na obraz Johanky z Arku.“

„Opravdu?“ svraštila matka čelo.

„Líbí se jí ze všech nejvíc. Ten od Julese… B něco nebo tak nějak. Je to Francouz.“ Od té doby, co muzeum tu olejomalbu v minulém roce koupilo, ji Lucy viděla snad desetkrát. Jednou tam dokonce zatáhla i Tillie, ale tu obrazy nudily, připadaly jí nezajímavé. Obrazy nevysvětlují, jak svět funguje.

„Nuže,“ pokračovala matka. „Lucy se od té doby nevrátila domů.“

„Jela tam kočárem?“

„Ne. Chtěla se projít, a protože se už cítila mnohem lépe, dovolila jsem jí to. A měla s ní být Betty.“

„Je to dost daleko.“ Tillie si představila, jak jde její sestra po Páté avenue celou cestu do muzea sama pěšky. „Kde je teď Betty?“

„Propuštěná, samozřejmě. Do tohohle domu už nevkročí.“

Tillie se odmlčela. Betty byla milá služka a byla Lucy hodně oddaná. Ale krádež je krádež a to, že se patřičně nepostarala o svou paní, bylo neodpustitelné. „Kdy se to stalo?“

„Před dvěma dny, kolem jedenácté dopoledne. Zhruba ve stejnou dobu jako tvá nehoda.“

„Dva dny!“ Tillie se posadila zpříma, ale při náhlém pohybu zasténala bolestí. „Proč mi to nikdo neřekl? Co jste udělali? Kdo ji hledá?“

„Nemluv tak nahlas!“ sykla matka. „Ať ti není ještě hůř. Nechtěli jsme ti to vůbec říct.“

„Ale já to nechápu. Kde může být?“

„Řekla jsem, uklidni se!“ vyštěkla matka. „Už nejsi dítě. Jednoduše nemůžeš zvyšovat hlas na sebemenší popud.“

Tillie upadla do své obvyklé mlčenlivosti. Proč není matka hysterická? Její dcera – ještě k tomu její nejmilejší dcera – se dva dny pohřešuje. Ale matka se jen předklonila a uhladily varhánky, které se vytvořily na krajkovém přehozu přes postel. Všichni prostě jen uhlazují vlny, které Tillie rozvíří.

„James přiznal, že den předtím, než zmizela, se pohádali,“ vysvětlovala matka, teď už klidněji. „Svatba se blíží a Lucy má hodně pocuchané nervy. Nejspíš je u některé své přítelkyně a brzo se vrátí.“

„Ale…,“ nakousla Tillie medovým hlasem. „Měli bychom ji hledat. Můžeme promluvit s jinými rodinami a zjistit, jestli…“

„Už jsme se trochu poptali.“

„V tom případě… bychom se možná… mohli zeptat víc lidí…“

„Ach, Mathildo! Nebuď směšná. Nebudeme hlásat do celého světa, že je pryč. Poslední, co potřebujeme, jsou klevety těsně před svatbou. Všechny nevěsty jsou hloupé a neklidné. Lucy se brzo vrátí. Možná dokonce už dnes večer.“

Vešla Ada, a když spatřila, jak napjatě se Tillie tváří, na pihaté tváří se objevil poplach. Šla rovnou k lahvičce s lékem.

„Slečno Tillie, hned dostanete kapky.“

„Nechutnají mi,“ postěžovala si Tillie. „Je mi po nich špatně od žaludku, jako bych byla znovu na Campanii.“ Její jediná cesta přes Atlantik ji málem zabila, celou dobu trpěla mořskou nemocí, která nepolevovala. Laudanum v ní vyvolávalo úplně stejný pocit na zvracení – jako by se jí žaludek ustavičně houpal.

„Má své špatné dny,“ poznamenala Ada. „Nejde jen o zlomenou kost, víte.“ Vrhla na matku vědoucí pohled a Tillie poprvé od té doby, co se probrala, došlo, že se jí břicho svírá bolestivou křečí. Pod noční košilí měla naskládané vrstvy mušelínu. Ach jo. Mlhavě si vzpomínala, že když jí Ada pomáhala, zjistila, že dostala měsíčky.

Matka si povzdechla: „Ach tak.“

Tillie nic neřekla, jen se dívala k oknu.

„Vypijte to. A spěte, slečno,“ naléhala Ada. Tillie bylo jasné, že pro služku je snazší být k ruce své paní, když ta skoro celý den prospí. Když jí Ada přistrčila nápoj, Tillie nedokázala odmítnout. Bolest se nevyhnutelně vrátila a stupňovala se. Navíc se trápila kvůli Lucy – kvůli tomu, že tu není. A tak vypila sklenici do dna.

Matka se sbírala k odchodu. „Nedělej si kvůli Lucy starosti. Vrátí se. Stejně jako…“

Tillie se na matku zahleděla plná očekávání, ale ta větu nedokončila, odešla a zanechala Tillie na pochybách, jestli matka také na tři dny utekla, než se vdala za tatínka. Maminka jednou řekla: „Srdce ženy je plné tajemství.“ Ale svou poznámku odmítla rozvést.

Dveře se zavřely. Tillie se utěšovala, že být nemocná má jednu výhodu, že totiž nebude trávit tolik času s matkou a babičkou. Nebudou ji hubovat, jak mizerně jezdí na koni, jak byl její pád trapný, že má slabé zdraví. Lék se jí rozléval v břiše, pronikal do krevního oběhu a otupil otravný pocit, že Tillie je ve srovnání s Lucy jen osina v zadku. Než uplynulo pět minut, zase usnula.

* * *

Když se Tillie konečně probudila ze svého opiem navozeného spánku, měla mozek rozměklý jako den starý rozinkový pudink a močový měchýř plný k prasknutí. Svědila ji kůže, ústa měla suchá a vlasy ohavně rozcuchané. Bolest klíční kosti byla dosud ostrá a dost hrozná, ale bolelo ji celé tělo.

Otevřela oči a spatřila Adu rozkládat denní šaty z modrého popelínu. Vlasy měla ještě zrzavější než obvykle.

„No tak, slečno. Probuďte se, musíte aspoň trochu sníst. Za chvíli jedete na prohlídku k doktorovi Erikksonovi.“

„Nemůže pro jednou přijít on sem?“ Tillie se pokusila protáhnout si ztuhlé končetiny a ty se jí odvděčily bolestí, jako když jí meč projede ramenem. Zasténala.

„Víte přece, že má nemocné dítě, které musí být neustále pod dohledem. Mám k němu s vámi zajet.“

Když jí Ada pomáhala do šatů, Tillie se vrátila paměť: „Lucy! Už je zpátky?“

V místnosti se rozhostilo sklíčené ticho.

„Měla bych si promluvit s matkou, než pojedeme.“

„Vaše matka i babička jsou dneska mimo domov. Vrátí se až k večeři.“

Doufala, že se vydaly hledat Lucy. V Tillie narůstala panika, ale na tu bude dost času, až si bude moct promluvit s matkou a babičkou. Vykoupat se a obléknout s levou rukou v závěsu bylo nesmírně bolestivé. Měla suché oči, až ji pálily, celé tělo ji bolelo a jediné, co chtěla, bylo vrátit se do postele a usnout.

Když sestupovala po schodišti obloženém dubovým dřevem, uvědomila si, že postrádá živý ruch svého domova, dům na Madison Avenue byl nezvykle tichý. Obvykle se zde střídali lidé, kteří jim předváděli svatební kytice, nebo návštěvníci diskutující o tématech, která matčiny přátele zajímala nejvíc – poslední móda z Paříže, kdo si postavil nový dům v Newportu nebo kdo na přelomu století nejspíš přijde o majetek. Nepřítomnost Lucy – najednou postrádala její rychlé kroky, živé brebentění – zela před Tillie jako hluboká propast. Ada ji přiměla vypít hrnek čaje a sníst trojúhelníček toustu, který jí poslala kuchařka, a teď šly do kočáru čekajícího u obrubníku.

Cesta k doktoru Erikksonovi byla krátká. Sídlil v polovině skromného městského domu z vápence na Padesáté deváté ulici, v bloku, kde se nacházel obchod se střižním zbožím bratří Bloomingdaleů, a byl vměstnán mezi dva mnohem větší domy. Tillie si sotva všímala kočárů, které jezdily po hlavní třídě, nebo chodců, již se procházeli s holemi a deštníky. Obezřetně vystoupila z kočáru, a když klepali na doktorovy dveře, opírala se ztěžka o Adu. Tillie tu ještě nikdy nebyla. Všichni jejich předchozí lékaři chodili za pacienty domů.

Otevřela jim služebná v jednoduché černé uniformě, nepoddajné šedé vlasy měla v týlu stočené.

„Tohle je slečna Mathilda Pembrokeová, přijela na prohlídku k lékaři,“ informovala ji Ada.

„Zajisté,“ odvětila žena a usmála se. Otevřela víc dveře a uváděla je do malého, tlumeně osvětleného foyer. „Manžel za vámi přijde za pár minut. Prosím, sedněte si do vyšetřovací místnosti, je po vaší levici. Můžu vám nabídnout čaj nebo vodu?“

Tillie a Ada si vyměnily pohledy; obě se domnívaly, že malá kulatá paní, oblečená od krku až na zem v černých vlněných šatech, je služebná, nikoli manželka. Paní Erikksonová se opět radostně usmála, až se jí v koutcích očí vytvořily vrásky. Uvedla je do místnosti s velkým křeslem a krbem, před nímž stál mosazný koš na žhavé uhlí. Po každé straně byly police s knihami. Paní Erikksonová roznítila pohrabáčem oheň – jediný zdroj světla v místnosti, protože závěsy na oknech byly zatažené. „Kdybyste něco potřebovaly, vrátím se. Musím se podívat na svého chlapce,“ vysvětlila a zavřela za sebou dveře.

Tillie byla za oheň vděčná; přestože byl teplý den, třásla se zimou. Přešla blíž k jedné z polic a prohlížela si tituly knih.

Pojednání o léčivých pijavicích

Chirurgický průzkum obličeje a krku

Názorný příklad syfilitických onemocnění

Natáhla se pro knihu o pijavicích, rozmyslela si to (Lucy by ji napomenula) a přešla k lenošce. Dveře se otevřely a vešel doktor Erikkson. Byl to výjimečně vysoký a hubený muž s vlasy barvy pšenice prokvetlými stříbrem. Měl světlé oči, které vypadaly, jako by je někdo propíchl jehlicí do klobouku a vytekla z nich veškerá barva. Prohlížel si třesoucí se Tillie a závěs na ruce, pak přikývl.

„Slečno Mathildo, dobrý den. Podívám se teď na tu zlomeninu.“

Zjevně byl skoupý na slovo. Když doktor Erikkson prohmatával zlomenou kost z obou stran a Tillie se snažila nekřičet bolestí, Ada postávala vedle nich. Lékař vyšetřil nadloktí a krk, stáhl jí oční víčka a podíval se jí do krku a na zuby. Jestlipak takhle vyšetřil i Lucy, než zmizela? Jestlipak se už z nákazy tyfem zcela uzdravila? Doktor se zatvářil vážně a Tillie přešla řeč.

Nakonec jí dlouze měřil tep. Tillie na něj občas potajmu mrkla. Obočí jako by mu trčelo kolmo z obličeje a neleželo ploše na kůži. Připomínalo jí rostlinky na cestičkách u nich na zahradě. Vyhledala si je v knihách o botanice. Byla to mateřídouška úzkolistá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Opium a absint.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.