Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Alan Watts

Vědění pro nejisté časy

Průvodce věkem úzkosti

Překlad Tomáš Roztočil

Přeloženo z anglického originálu The Wisdom of Insecurity: A Message for an Age of Anxiety vydaného nakladatelstvím Vintage Books v roce 2011. První vydání vyšlo v roce 1951 u Pantheon Books, New York.

Jazyková redakce Marie Hajdová
Návrh obálky Marta Červáková
Sazba Magda Kadlecová
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.
Obálka je vytištěná na recyklovaném papíru s obsahem bavlny a viditelnými kousky recyklované buničiny Flora Avorio, 240 g.
První vydání
Praha 2020

Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7693. publikaci
www.alanwatts.org
www.alferia.cz

Text © Alan Watts, 1951
Copyright renewed © Mary Jane Yates Watts, 1979
Introduction © Deepak Chopra, 2011
Translation © Tomáš Roztočil, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

ISBN 978-80-271-1800-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-1699-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-1000-1 (print))

PRO DOROTHY

PŘEDMLUVA
Deepak Chopra

Každá kniha je cestou. Ta, kterou právě držíte v ruce, je však neobyčejná – zavede vás totiž kamkoliv a zároveň nikam. Nejprve se vydá do jádra úzkosti, na které spousta z nás tak lpí. Nebojí se přitom poťouchle a sebejistě házet kamení do oken náboženství a posvátných tradic. Alan Watts vám odhalí paradox, na kterém stojí celý lidský život – nejistotu, která nás trápí, ale zároveň nám otevírá dveře k dosud nepoznané skutečnosti, kde konečně najdeme všechny léky na strach i bolest.

Vědění pro nejisté časy je vskutku rozporuplná kniha, ale i přesto, nebo snad díky tomu, si od svého vydání v roce 1951 našla spoustu nadšených čtenářů a za jednoho z nich se hrdě považuji i já.

K této knize jsem se dostal, když mi bylo okolo pětatřiceti let – stejně jako jejímu autorovi v době vydání. Watts mi tehdy napověděl, jakou životní cestou bych se měl vydat – pryč od planých slibů materialismu. Na své nové cestě jsem objevil to nejprchavější území, které si jen lze představit – přítomný okamžik. Právě tady a teď na nás dle Wattsových slov čeká celý vesmír: „Pokud jsme schopni prožívat štěstí jen tehdy, když před sebou vidíme světlou budoucnost, tak ve skutečnosti jen pronásledujeme bludičku, která nás vede stále hlouběji do nitra močálu smrti.“ Obdobné rozmáchlé a odvážné výroky jsou pro Alana Wattse příznačné – pomocnou ruku nabízí jen tomu čtenáři, který je ochoten obětovat vše, čemu dosud věřil. V poválečné Americe všem šlo jen o pokrok a vábení zítřka. Věřili jsme v budoucnost. Kam jsme ale směřovali? Nejprve na Měsíc a pak až ke hvězdám. Čeho jsme mohli dosáhnout? Úplně všeho. A co by nám takový úspěch přinesl? Nesmírné bohatství a pocit uspokojení, který by nám už nikdy nikdo nemohl vzít. A právě z této utopicky zasněné doby nás Watts svými kousavými otázkami jednou provždy probudil. Pokrok je podle něj klam a sněním o zítřku jen zbaběle utíkáme od bolestivého prožitku přítomnosti. „Potenciál přítomnosti“ dnes opěvuje každý – Watts se jí však věnoval už o padesát let dříve.

Při ohlédnutí za jeho dílem je zřejmé, jak byl ve svém oboru všestranný. Nenasytně a se zápalem se pustil do studia filozofie, náboženství, psychologie i vědy. Tato útlá kniha přitom vznikla v jedné z přelomových chvil jeho života. Psal se rok 1951 a Watts právě přišel o své životní poslání v roli episkopálního kněžího a rozvedl se se svou manželkou. V tuto chvíli se naplno pustil do studia zen buddhismu, který ho vždy fascinoval. Ve své následující práci se pokusil spojit východní a západní mystiku. Bylo to pro něj náročné životní období, ale jak už tomu bývá, podařilo se mu konečně najít cestu k sobě. Watts se na to rozhodl jít od lesa – po letech hledání své identity radikálně prohlásil, že žádné Já neexistuje. Trvalého štěstí, ke kterému se Watts v mnoha svých dílech snaží najít cestu, dle něj můžeme dosáhnout, až když se vzdáme ega, které je podle něj pouhou iluzí. Ego-Já nás neustále šálí a zahaluje nám pravou podstatu skutečnosti tím, že nás neustále žene za falešnými nadějemi a trápí lítostivými vzpomínkami.

Watts tento paradox formuluje svým typicky svižným a prostým stylem: „Zítřek a jakékoliv plány do budoucnosti nedávají smysl, dokud nejste bezprostředně ponořeni do přítomnosti – jedině v přítomnosti totiž doopravdy žijete.“ Jako dobrý kazatel mluví s důrazem a působí dojmem, že je napojen na jakousi vyšší pravdu. Tak radikální výrok byste v episkopálním kostele ale rozhodně nezaslechli. Představte si, že byste se jako oddaný křesťan, který vzhlíží k posmrtnému životu v nebi a návratu Krista, dozvěděli: „Jen přítomnost je skutečná – i kdybychom žili věčně, ale stále jen pro budoucnost, nikdy smysl života nepochopíme.“ Přesně tak snadno a bezostyšně Watts rozcupuje posmrtný život a jakékoliv vyhlídky na lepší svět, který by na nás mohl čekat v záhrobí.

Watts neohroženě vykročil na tenký led. Měl přitom to štěstí, že vyrůstal v poměrně liberálním prostředí Anglie, která díky svým koloniálním vazbám s Indií a Čínou nejednomu filozofovi umožnila proniknout do tajů védánty a buddhismu. V Americe ale narazil na zcela odlišnou mentalitu. Názory výmluvného a ambiciózního mladíka, který očividně strkal nos do všeho, co jen trochu zavánělo náboženstvím, za oceánem nikoho nezajímaly (Watts o sobě i přes své obrovské penzum znalostí často prohlašoval, že je pouhý „filozofický bavič“). Význam této knihy jsem si znovu připomněl, když jsem se vrátil k některým výrokům, které Watts představuje ve své úvodní kapitole nazvané po vzoru známé básně od W. H. Audena.

Hned v úvodních větách Watts čtenáři předkládá jednu ze základních myšlenek buddhismu – život je plný utrpení. Watts se zde však jménu Buddha vychytrale vyhýbá. Místo toho svůj pronikavý pohled obrací přímo na čtenáře, který tou dobou bojuje se strachem ze studené války a atomu – strachem, který v něm vzbuzuje ty nejniternější existenciální otázky. Je lidský život doopravdy zábleskem ve tmě, pouhým okamžikem mezi zrozením a smrtí plným chaosu a bolesti? „Žijeme v době neobvyklé nejistoty“ poznamenává Watts poté, co prožil století, ve kterém padly snad všechny tradiční hodnoty západní civilizace včetně těch náboženských. Na úpadek víry lidé reagovali dvěma různými způsoby – buď si oddechli a vděčně zahodili okovy tradice, nebo se začali obávat, že rozum nahradí šílenství a chaos. Watts se ale snaží prorazit třetí cestu – čtenáře upozorňuje, že slepá náboženská víra zanikla jen díky kritickému myšlení. Nejistoty se Watts rozhodně nebojí. Naopak ji vítá s otevřenou náručí a ve své knize se vydává do jejího samého středu. V zájmu toho, aby čtenáře neodradil, se záměrně vyhýbá složité terminologii východních náboženství, ale přitom jim předkládá jednu ze základních myšlenek buddhismu – nezaujatě pozoruje přítomnost a straní se jakýchkoliv soudů.

Jen s otevřenou myslí v sobě můžeme objevit všechny skryté pravdy. Watts čtenáři tlumočí ústřední myšlenky sdílené mnoha náboženskými tradicemi i jejich mudrci. Když se Buddhy ptali na existenci Boha, tak mlčel. Watts se však nebojí všechny modly rozbíjet. Existenci hmotného Boha vyvrací za pomoci moderní fyziky. Dokonce se ani nebojí tvrdit, že s důkazy o jeho existenci nikdy nikdo přijít nemůže (což je opravdu odvážné tvrzení – Watts samozřejmě nemohl tušit, že jednou přijde post-kvantová fyzika, která lidstvu nabídne teorie, dle kterých je vesmír prodchnut nezměrnou inteligencí). Je na čase, abychom přestali stále dokola oprašovat staré mýty či vymýšlet nové, jen abychom se díky nim mohli cítit bezpečně. Jedinou upřímnou životní cestou je pečlivé zkoumání sebe sama. Slepé následování náboženských doktrín nás nakonec dotlačí jen k tomu, že veškerý smysl života začneme hledat v přítomných slastech. Watts nás zde po vzoru Buddhy upozorňuje, že slastí své utrpení nikdy nevyléčíme, protože obě tyto emoce jsou úzce spjaty.

Mohlo by se tedy zdát, že nemáme moc na výběr – buď budeme následovat dávno přežitá náboženství, nebo zcela propadneme zoufalství. Watts nám ale nabízí ještě jednu cestu. Ta však vyžaduje radikální proměnu myšlení. Tato třetí cesta v nás paradoxně probudí přesně ty stránky osobnosti, které v sobě nejprve musíme potlačit. „Skutečnosti, ke kterým odkazují symboly, jako je ‚Bůh‘ či ‚věčný život‘, jsou upřímné, nezáludné a často naprosto zřejmé. Pochopit je může každý. Abyste si jich však všimli, musíte změnit úhel pohledu a myšlení stejným způsobem, jako brýle upravují lom světla a umožňují lidem vidět tak ostře jako nikdy předtím.“ Watts se k tomuto východisku dostává až po nějakých dvaceti stranách. Na svou duchovní cestu vás zve pomocí prostého, přímého a trpělivého jazyka, díky kterému vás ani nenapadne, že byste s jeho argumenty neměli souhlasit. Obdobně odvážné výroky si může dovolit jen málokterý autor – a právě v tom spočívá Wattsův talent. Nebojí se proniknout do jádra pravdy obsažené například v upanišadách, které upozorňují, že strach se rodí z duality, a na základě této teorie rozvinout celou kapitolu, která srovnává způsoby, jakými zvířata a lidé prožívají utrpení. Zatímco zvíře se bolesti staví čelem a beze strachu, člověk vinou své rozdělené osobnosti žije v neustálé úzkosti a utrpení čeká za každým rohem.

Rozhodně zde nechci tvrdit, že by kniha Vědění pro nejisté časy měla sloužit jako nějaký úvod do buddhismu. Watts se totiž nebojí čtenáři představit složité filozofické koncepty, které staví na předpokladu, že žádné individuální ego-já neexistuje. Člověk svou dualitu projektuje do okolního světa, a dělí ho tak na vnitřní a vnější prožitky. Svou rozdělenost dnes vnímáme jako normu a vůbec nám už nedochází, že skutečnost je jen jedna. Vesmír je jeden jediný proces, který se odehrává ve vědomí („velkém proudu“). Naši pravou podstatu proto můžeme objevit, až když se tomuto procesu zcela odevzdáme. Žádná vnější zkušenost nám v této snaze nepomůže, protože proud dějin je všeobjímající a nevyhnutelný. Čas je iluzí, kterou si vytvořila neklidná mysl, a stejně tak prostor je pouhým konstruktem, vězením, které jsme si pro sebe stvořili, abychom měli kde bloudit. Tyto koncepty není lehké pochopit, natož se jimi v životě řídit.

Watts přitom nesleduje přímo cestu buddhismu, ale vrací se až k prastarým poznatkům védských mudrců z Indie. Z přítomnosti se snaží osekat vše nereálné – to, co zbyde, je skutečnost. Jedná se o jednoduchý, ale přitom nemilosrdný přístup – spousta věcí, které v našich životech považujeme za skutečné, jsou pouhými symboly: „Myšlenky a slova skutečné věci pouze zastupují – nejsou jimi.“ Proč bychom tedy vůbec měli psát knihy? Slova nám dokážou ukázat správný směr. Mohou v nás probudit zapomenuté vědomosti a vhledy a zažehnout plamen zvědavosti a nespokojenosti. Přesně toho se svým působivým stylem Watts snaží dosáhnout. Zároveň si je však plně vědom, že mapa není to samé jako území, které zobrazuje. Za neústupným hlasem plným autority se skrývá autor, který na své cestě tápe stejně jako každý z nás. Watts si je plně vědom, že z vězení svého rozděleného já se mu ještě uniknout nepodařilo. Ví, že osvobodit ho dokáže jen zcela výjimečný prožitek, který není součástí každodenního života – prožitek, kterému pro nedostatek správných slov říkáme probuzení.

Paradox běžného probouzení – toho, které zažíváme každé ráno – spočívá v tom, že ho nijak nemůžete plánovat, a přesto je nevyhnutelné. Totéž platí o duchovním probuzení. Nemůžete se k němu propracovat tím, že byste si ho usilovně přáli, neustále se modlili, prosili či meditovali. Už jen zjistit, že spíte, je dost náročné. Na odlišnou podstatu skutečnosti vás vždy upozorňuje jen docela malý střípek vědomí. A právě s tímto střípkem pochybností si Alan Watts ve svých knihách hraje. Upozorňuje nás na to, jak se naše mysl snaží sama před sebou uniknout, a neustále tak obíhá dokola. Právě proto každá duchovní cesta končí uzavřením kruhu. Vystrašená mysl, která utíká před útrapami každodenního života, dožene mysl, která hledá lepší svět. Když se pak spojí, tak se všechny iluze rozplynou – jednotnou mysl už neošálí.

V takovou chvíli člověk nestojí u nebeské brány a nečeká na smilování Boží. Člověk přijde k něčemu mnohem hodnotnějšímu – jednotě. Rozdělená mysl se zahojí a zcelí. Jakmile mysl prohlédne veškerý strach i naději, najde v sobě klid – ve stavu čistého vědomí stranou myšlenek. Tento konečný bod Vědění pro nejisté časy ani žádná jiná kniha věnující se podstatě bytí nemůže čtenáři naservírovat v úhledném balíčku. Taková kniha před námi ale dokáže symbolicky nakreslit kruh, což se tomuto dílu bezesporu daří. Nabídne směr, který jistě ocení každý, kdo hledá tu správnou cestu. Za sebe mohu i po třiceti letech směle prohlásit, že jsem vděčný za to, že se mi dostala do ruky.

ÚVOD

Vždy mě fascinovalo, jak nám může reverzní psychologie pomoci, když se snažíme dosáhnout nějakého cíle. Říkám tomu „zákon opaku“. Znáte to, když se snažíte udržet na hladině, potopíte se, ale jakmile se chcete potopit, táhne vás to zpět nahoru. Stačí se pokusit zadržet dech a hned vydechnete… Připomíná mi to prastarý a často opomíjený výrok: „Kdo by chtěl spasit svou duši, ten ji ztratí.“

Kniha, která se vám dostala do rukou, se zabývá způsoby, jakými se tato zákonitost dá využít při cestě za pocitem bezpečí a duchovními i intelektuálními jistotami, které s oporou v náboženství či filozofii hledá snad každý z nás. Jsem přesvědčen, že toto téma je v dnešní době nejistoty a obav ještě aktuálnější než kdy dříve. Tato kniha vychází z předpokladu, že nejistota pramení pouze z úpěnlivé snahy o vytvoření pevně daných jistot a že jediná cesta ke spáse a udržení si zdravého rozumu se nám překvapivě otevře až tehdy, když si uvědomíme, že se stejně nikdy zachránit nemůžeme.

Možná vám takové myšlenky přijdou jako vystřižené z Alenky v říši divů – takovému srovnání se rozhodně nebráním, tato kniha vás totiž může zavést až na dno pomyslné králičí nory filozofie. Na následujících stránkách se čtenář často ocitne v chaotickém světě, kde se zdravý rozum bez váhání staví na hlavu. Těm z vás, kteří se setkali s mými dřívějšími knihami Behold the Spirit (1947) či The Supreme Identity (1950), možná bude připadat, že si nyní v mnohém odporuji. To se ale týká jen některých detailů. Zjistil jsem totiž, že jádro poselství, které jsem chtěl lidem svými knihami předat, pochopil jen málokdo – rámec a kontext mého smýšlení totiž pravdu v jádru těchto knih často spíše komplikoval a zamlžoval. V této knize proto chci nahlížet na stejnou problematiku z úplně jiné perspektivy a využít při tom slovník, který čtenáře nebude mást termíny, historií a tradicemi zatíženými spoustou irelevantních asociací.

Ve svých předchozích knihách jsem se pokoušel z nového úhlu pohledu osvětlit a obhájit určité základní principy náboženství, filozofie a metafyziky. Teď si však myslím, že mé dřívější výklady byly zbytečné jako páté kolo u vozu – čtenáře totiž pouze mátly. Obhajovat se přeci potřebuje pouze ten, kdo si svou pravdou není jistý. Jednoho filozofa se v této knize ale přece jen držím – mojí největší inspirací byl čínský mudrc Lao-c’, který dokonale ovládal reverzní psychologii a studoval právě její vztah se snahou o dosažení cílů. Lao-c’ tvrdil, že pokud se potřebujete ospravedlňovat, jistě nikoho nepřesvědčíte, a že pravdy dosáhnete jen tehdy, když se zbavíte všeho vědění. Tvrdil, že nic není mocnější a tvořivější než prázdnota, které se ale člověk povětšinou děsí. Cílem následujících stránek je dokázat – pěkně pozpátku –, že všechny základní principy náboženství a metafyziky se ve své úplnosti projeví a stanou užitečnými až tehdy, když se je rozhodneme rozcupovat na kousíčky.

S radostí bych nyní chtěl poděkovat nadaci, kterou založil Franklin J. Matchette z New Yorku, který věnoval velkou část života řešení zásadních otázek vědy a metafyziky a patřil mezi tu vzácnou sortu podnikatelů, jejichž cílem není jen nekonečné hromadění majetku. Vážím si toho, že nadace Matchette Foundation studium těchto oborů i nadále podporuje a že je otevřená novým poznatkům do té míry, že se dokonce nebojí ani mého značně radikálního a „převráceného“ pohledu na metafyziku.

Alan W. Watts

San Francisco

květen 1951

I.
DOBA ÚZKOSTI

Život při pohledu zvnějšku připomíná pouhou jiskru vprostřed věčné noci. Ale dokonce ani tak pomíjivý záblesk v temnotě není naplněn jen štěstím. Čím více jsme otevření radosti, tím jsme i zranitelnější. Bolest nás provází na každém kroku – chvíli se skrývá, ale hned jí zase čelíme naplno. Takový náhled na život pro nás však postrádá smysl. Proto jsme si zvykli naší existenci přisuzovat něco víc – žijeme z myšlenky na světlou budoucnost, která nás má čekat někde za hranicí všedního života. Jestli je život doopravdy tak neúplný a má skončit bolestí a nicotou, pak je to pro člověka, který se rodí plný naděje, tvořivosti a lásky, krutá a marná zkouška. Člověk je od přírody tvor přemýšlivý, a proto chce, aby život dával smysl. Najít tento smysl života pouze na základě vnějšího pozorování je však téměř nemožné – proto předpokládáme, že vesmír musí fungovat dle nějakých spravedlivých zákonů a že na nás po prožití nepředvídatelného a pomíjivého života čeká věčnost.

Následující přirovnání vám ode mě vzhledem k vážnosti celé této věci možná přijde trochu lehkovážné, ale snaha najít v chaosu lidské zkušenosti nějaký smysl mi připomíná jednu zákeřnou lest, kterou jsem vymyslel jako dítě. Vždy jsem chtěl někomu poslat poštou balíček vody. Představte si to – adresát rozváže šňůrku a v tu chvíli se mu do klína vyvalí malý vodopád. Můj podlý plán by ale dozajista selhal, neboť zabalit do papíru litr vody se vám jen tak nepodaří. Nepromokavý papír by sice sehnat šel, ale jádro pudla je v tom, že vodu jen tak do požadovaného tvaru nezkrotíte, natož aby se vám podařilo kolem takového překvapení uvázat provázek, aniž by praskl.

Čím víc studujeme lidské pokusy o řešení problémů politiky, ekonomie, umění, filozofie a náboženství, tím více nám to připadá jako marná snaha spousty talentovaných myslitelů spoutat proudící vodu života do úhledných a pevných balíčků.

Dnešnímu člověku by marnost této snahy měla být nad slunce jasná. Stačí se podívat do historie a hned si jistě všimneme, kolik takových balíčků se už člověk pokusil zavázat a kolik se jich také náležitě rozlilo. O životě máme již tolik znalostí, že je nemožné je snadno zjednodušit, a celá problematika lidské existence je stále složitější a hůře uchopitelná. Tempo i náročnost života se navíc ruku v ruce s pokrokem vědy i průmyslu zvyšuje natolik, že se nám všechny ty zbývající balíčky začínají čím dál rychleji rozvazovat přímo před našima očima.

Proto nyní máme pocit, že jedinou naší zbývající jistotou je nejistota. Za poslední století se rozpadla spousta dávných tradic, které držely pohromadě rodinu, celou společnost, vládu, ekonomiku i náboženství. Visíme nad propastí nejistoty a pevných kamenů, kterých bychom se ještě mohli držet, neustále ubývá, stejně jako hodnot, které můžeme považovat za naprosto správné, pravdivé a navždy platné.

Pro některé tato změna představuje vítané osvobození od pout morálních, sociálních či duchovních dogmat. Jiní se naopak děsí toho, že zdravému rozumu odzvonilo a člověk se nezadržitelně řítí do hlubin zoufalství a chaosu. Většinu z nás pravděpodobně náhlý pocit osvobození nejprve na chvíli naplnil nadšením, které však brzy vystřídala tísnivá úzkost a ty nejtemnější obavy. Pokud je totiž vše tak relativní – pokud je život jen beztvarým proudem bez cíle, ve kterém je jedinou konstantou změna –, kde máme hledat budoucnost a naději?

Člověk je očividně šťastný jen tehdy, když může vzhlížet k nějaké budoucnosti – ať už je to radostný zítřek, či věčný posmrtný život. Lidé však z mnoha různých důvodů přestávají na posmrtný život věřit, a ani s tím světlým zítřkem už to nevypadá tak dobře. Když už totiž radost přijde, málokdo si ji dokáže naplno užívat, aniž by myslel na její pomíjivost. Pokud jsme však schopni prožívat štěstí jen tehdy, když před sebou vidíme světlou budoucnost, pronásledujeme ve skutečnosti pouze bludičku, která nás vede stále hlouběji do nitra močálu smrti.

Doba, ve které žijeme, ve skutečnosti není o nic nejistější než kdy dříve. Chudoba, nemoc, válka, změna a smrt provázely lidstvo od samého počátku. I v těch nejklidnějších dobách bylo „bezpečí“ vždy jen prchavým přeludem. Tváří v tvář vší té zkáze a utrpení našel člověk útočiště ve víře v neměnný svět, který stojí stranou všedního dne – tak vznikla víra v Boha, v nesmrtelnost lidské duše a ve spravedlivé zákony, kterými se řídí celý vesmír.

Dnes již tomuto přesvědčení až na výjimky nepodléhají ani ti nejoddanější věřící. Dnes byste jen sotva našli moderně vzdělaného člověka, který by v sobě neměl alespoň zárodek pochybností. V minulém století nahradila věda autoritu náboženství – alespoň tak to dnes vnímá většina společnosti. Tam, kde na duchovní otázky odpovídalo náboženství, najdeme dnes jen holou skepsi.

Úpadek církve odstartovala upřímná zvědavost a pochyby, se kterými přišli důslední, odvážní a inteligentní vědci a filozofové. S neuhasitelným zápalem a úctou k faktům se snažili prohlédnout a pochopit život takový, jaký je, bez ohledu na naše sny a ideály. Věda lidské společnosti nesmírně mnoho přinesla, ale rozhodně ne zadarmo. Její pohled na vesmír totiž připravil člověka o poslední naději. Země zaslíbená se rozplynula a lidstvu zbyla jen stará otázka: „Co prospěje člověku, když získá celý svět, ale ztratí svou duši?“ Věda a filozofie sice dokážou uspokojit logiku, intelekt a rozum, ale srdce hladoví – od pradávna totiž žilo pro budoucnost. Věda nám možná dokáže přislíbit lepší zítřky, ale ty si ani nestihneme užít, a pro každého z nás najednou skončí. Všechno skončí. Ať už to budeme odkládat, jak budeme chtít – vše, co drží pohromadě, se dříve nebo později musí nevyhnutelně rozpadnout.

Na tom, že svět směřuje k entropii, se už shodne valná většina vědců. V literárních i vědeckých kruzích dnes téměř panuje téměř všeobecná shoda na tom, že věda a víra již dávno zakopaly válečnou sekeru. Někteří optimističtí vědci si dokonce myslí, že tento spor zažehnala moderní fyzika ve chvíli, kdy opustila vody nekompromisního materialismu a vydala se vstříc neznámu. Tak tomu ale rozhodně není. Světoví odborníci na vědecké myšlení a metody výzkumu jsou si zcela vědomi, že věda se ve skutečnosti náboženskému pohledu na svět nepřiblížila ani o krok.

Nukleární fyzika sice s tradičním materialismem vskutku skoncovala, ale místo něj nám nabídla jen pohled na vesmír, ve kterém je na myšlenky o vnitřním smyslu či řádu všech věcí ještě méně prostoru než kdy dříve. Moderní vědci nejsou tak naivní, aby jednoduše popírali Boha, protože ho nemohou pozorovat dalekohledem, či duši, protože se k ní nedostanou za pomoci skalpelu. Stačí, když pouze naznačí, že představa Boha je z hlediska logiky zbytečná už ze své podstaty. Dokonce pochybují, zda má idea Boha vůbec nějaký význam – k čemu vlastně je, když jim nemá šanci nabídnout odpovědi, které by byly srozumitelnější než ty, které přinesly jejich vlastní metody?

Pokud tvrdíte, že veškeré dění je ve vesmíru řízeno prozřetelností Boží, pak takový výrok dle vědy vlastně nic neznamená. Tvrdit, že všechno je řízeno a tvořeno Bohem, je dle vědců to samé jako prohlašovat, že „všechno je nahoře“, což samo o sobě neznamená vůbec nic. Na základě takové představy nemáme šanci přijít s jakýmikoliv objektivními závěry – právě proto nemá z vědeckého hlediska pražádnou cenu. V tomto ohledu mají vědci možná pravdu. Dost možná se ale také mýlí… O to v této knize vlastně nejde. Důležité je, abyste si uvědomili, že tento skepticismus měl na myšlení moderního člověka obrovský vliv a že se stal jádrem ducha dnešní doby.

Věda ve zkratce tvrdí následující: „Zda Bůh vlastně existuje, netušíme a pravděpodobně se to ani nikdy nedozvíme. Žádné z dosavadních poznatků jeho existenci nenaznačují a argumenty, které by dle věřících měly jeho existenci přímo potvrzovat, jsou naprosto nelogické. Důkazy, které by naopak existenci Boha popíraly, samozřejmě také nemáme – břímě této otázky bychom ale měli přenechat těm, kterým na ní vlastně záleží.“ Víra v Boha je dle vědců tedy založená čistě na emocích a nemá oporu v logice, natož pak v objektivních poznatcích. Vědecký přístup by se prakticky dal považovat za ateismus, ale teoreticky se jedná o pouhý agnosticismus. Věda totiž stojí na principu poctivosti, dle kterého byste nikdy neměli předstírat, že víte něco, co ve skutečnosti nevíte. Podstatou vědecké metody je formulovat pouze takové hypotézy, které lze následně ověřit.

Vědecká poctivost však lidstvo dovedla až k velmi znepokojivým a skličujícím závěrům. Člověk totiž jen těžko může žít bez mýtu. Proč se den za dnem lopotit v bolesti a strachu, když to všechno postrádá jakýkoliv smysl a cíl? Kvůli tomu se najednou vyrojily nové mytologie – politické a ekonomické mýty se svými zářivými přísliby té nejlepší možné budoucnosti, co čeká hned na dosah ruky. Takové mýty poskytují jedinci alespoň nějaký smysl života a pocit sounáležitosti – člověk se stává kolečkem v neúnavném stroji společnosti pracujícím na společném cíli. Stačí však nadzvednout karoserii a zlo v jádru mašinérie těchto politických náboženství ihned vyjde na povrch – v jejím jádru jsou jen nekonečné řady lidí, co se choulí v temnotách a hrozí pěstí nicotě, která je obklopuje.

Jakmile se objeví podezření, že určité náboženství je pouhým výmyslem, jeho moc pomine. Člověk možná mýtus k životu potřebuje, ale rozhodně si ho sám nemůže namíchat jako nějaký lék na kašel. Mýtus „funguje“ jen tehdy, když ho společnost považuje za pravdivý a člověk si sám příliš dlouho „lhát do kapsy“ nevydrží.

Tato fakta se i těm nejprotřelejším obhájcům náboženství stále daří přehlížet. Jejich stěžejní argumenty pro návrat k ortodoxní víře totiž ve skutečnosti bývají jen nekonečné seznamy sociálních a morálních výhod, které víra v Boha přináší. Jednou větou: „Kdyby Bůh neexistoval, musel by ho člověk vymyslet.“ Taková tvrzení však existenci Boha ani zdaleka nepotvrzují. Víra v Boha je možná pro lidstvo užitečná, ale jakmile společnost začne nad jeho existencí pochybovat, je jakákoliv snaha o vytvoření nového mýtu marná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vědění pro nejisté časy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.