Prašina

Bílá komnata

Vyšlo také v tištěné verzi

Vojtěch Matocha

Prašina e-kniha

Copyright © Nakladatelství Paseka, s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Vojtěch Matocha, 2020

Illustrations © Karel Osoha, 2020

ISBN 978-80-763-7118-7 tištěná kniha

ISBN 978-80-763-7186-6 ePub

ISBN 978-80-763-7188-0 Mobi

ISBN 978-80-763-7187-3 PDF

Nehledejte mě

Někdo otevřel okno a do třídy pronikl horký vzduch. Zavoněla posekaná tráva a rozpálený asfalt. Spolužáci jeden po druhém odcházeli, on zůstal sedět s nosem zabořeným do knihy. Nikoho tu neznal a nikdo se s ním nechtěl bavit. Ještě pořád si nezvykl, že sem nepatří. Ale co, za dva týdny začnou prázdniny a v září bude zase všechno jinak. Nové město, nová škola, nový život.

Vyšel ze třídy, seběhl po schodech k východu a zamířil přes školní dvůr k betonové budově jídelny. Nepospíchal. Máma přijede až o půl. Napil se z plastové lahve, voda byla teplá.

Odněkud z dálky zaslechl svoje jméno. Otočil se, ale nikoho nespatřil. Teprve potom si všiml drobné postavičky, která na něj mávala přes plot na protější straně dvora. Štíhlá dívka v zelených šortkách a vytahaném bílém tričku, tmavé vlasy svázané do copu, kolem zápěstí gumový náramek. Hned se mu zlepšila nálada. Trvalo to jen zlomek vteřiny: záblesk upřímné radosti, že ji zase vidí. Vzápětí si ale uvědomil, co jí musí říct, a dobrá nálada byla tatam. Utáhl víčko, hodil lahev do batohu a vydal se za ní.

„Kolik máš dneska času?“ zeptala se En, když se oba posadili na cihlovou zídku. Zády k sobě, každý z jiné strany plotu. Kvetoucí bez se nad nimi skláněl jako velký bílý slunečník, nebylo na ně vidět ze školy ani z ulice.

„Maximálně půl hodiny,“ odpověděl Jirka ztěžka. Říct jí to musí, tak na co čekat? Zhluboka se nadechl a dodal: „Naši se chtějí stěhovat.“

En zkameněla. Vyškubla mu ruku z dlaně a obrátila se, takže se teď o zídku opírala koleny. „Kam?! Kdy?! A proč? Myslela jsem, že když už seš v týhle škole, tak…“

„Ještě to není jistý,“ zamumlal Jirka. „Ale chtějí to stihnout co nejdřív, abych mohl od září chodit zase někam jinam. Odstěhujeme se na Moravu nebo… na Slovensko,“ rozhodil bezradně rukama, „nebo ještě dál… co nejdál od… však víš.“ Větu nedokončil. Sevřel rty a významně pohlédl k tmavému, sotva patrnému flíčku na severním obzoru. „Táta se uchází o místo v nějaké advokátní kanceláři v Amsterdamu, rozhodnutí dostane během července. A pak se uvidí.“

En zalapala po dechu. „V Amsterdamu…?“ špitla. „Ale… to znamená…“

„Ještě není nic jistý. Máma nikam nechce. A já samozřejmě taky ne,“ dodal Jirka a uhnul očima. „Ale pochybuju, že s tátou něco zmůžeme.“ Oba dlouho mlčeli. Budoucnost vrhla do prosluněného letního dne protáhlý stín.

Na jaře se svět dozvěděl pravdu. Video, které En natočila v sále pod Šibeničním vrchem, se postupně objevilo na všech televizních kanálech. Nezřetelný obrys starého rezavého stroje, vystupující ze stínu kdesi v podzemí, úplně pobláznil sociální sítě. Několik týdnů se nemluvilo o ničem jiném než o pražské čtvrti, kde kvůli stroji nefunguje elektřina, o vynálezci Hanuši Nápravníkovi a kolosálním podvodu, ke kterému prý došlo v samotném centru hlavního města.

Rodičům všechno pověděl až na konci března; už to nešlo odkládat. Seděli večer v obýváku a on rozechvělým hlasem vyprávěl. Táta s mámou poslouchali a ani jednou ho nepřerušili. Některé detaily raději vynechal, ale jinak všechno podstatné zmínil: Nápravníkův stroj, o který se Jirkův děda celý život staral a po kterém na podzim pátral bezohledný podnikatel Klement Hrouda, dobrodružství, které tehdy s En a jejím bratrancem Tondou zažili, mámina bratra Jáchyma, který se už čtvrtý měsíc schovával před policií, černý merkurit i tu strašlivou noc pod spálenou Jeremiáškou. Když se dostal k tomu, jak bloudil zavátými uličkami s raněnou En v náručí, zase se mu sevřelo hrdlo a rozklepala kolena. Nikdy se té hrůzy úplně nezbavil. Zůstala hluboko v něm a čas od času se vynořila na povrch. Zachránili se tehdy jen zázrakem. Neodvážil se ani pomyslet, jak to celé mohlo dopadnout, kdyby do nemocnice dorazili jen o pár minut později.

Cestu ke stroji neprozradil. Tvrdil, že by tajný vchod do podzemí už nenašel. Byla to pravda? Sám si nebyl jistý. Všechno se mu to zdálo jako dávný, zlý sen.

Když své vyprávění skončil, zavládlo ticho. Pak se táta natáhl pro mobil a ledovým tónem prohlásil, že musí „minimalizovat škody“. Zvedl se z křesla a dlouho ve vedlejším pokoji telefonoval, zatímco Jirka s mámou zůstali v obýváku. Za chvíli máma vzdychla, povzbudivě se na Jirku usmála a odešla za tátou. Minuty plynuly a Jirka přes dveře slyšel, jak se tam ti dva hádají a tátův hlas postupně nabývá na síle. Zaslechl, že „z toho bude pekelnej průšvih“ a „skončí to u soudu“ a že je máma stejná jako „celá ta její pošahaná rodina“ a že jí vůbec nedochází, že to zatracený místo nejdřív zničí jemu kariéru a nakonec jim všem život.

Jirkovi se všechno obrátilo vzhůru nohama. Zařídili jeho přeřazení do jiné školy, všude ho vozili autem, dávali pozor, komu volá a co si s kým píše, a dohlíželi na každý jeho krok. Hlavně aby neudělal nějakou hloupost nebo někde zbytečně nemluvil. Táta v televizi prohlásil, že si nepřeje, aby média jeho syna obtěžovala, a že na všechny otázky bude odpovídat výhradně on sám. Když se měl k videu vyjádřit, označil ho za ubohý podvrh a důkaz z telefonní ústředny za pochybný.

Ještě pár dnů a bude po všem, opakoval si v duchu Jirka, zatímco En stále mlčela. Bílé květy bezu se nad nimi v letním parnu líně pohupovaly.

„Ještě můžeme všechno zachránit,“ prolomila konečně ticho. „Víš, přemýšlela jsem o tom a… mám takovej plán. Když vyjde, možná bude všechno jako dřív. Jenom potřebuju, abys mi pomohl.“

„Plán?“

„Na Šibeničním vrchu elektřina nikdy nefungovala a bylo to úplně normální,“ začala En pomalu. „Mě by před pár lety taky nenapadlo, že by to mohlo být jinak. Byla to přece ta nejpřirozenější věc na světě. Prostě… slunce vycházelo na východě, nebe bylo modrý, a když šel člověk z Karláku po Vídeňský nahoru, zastavily se mu hodinky. Takhle svět vždycky fungoval.“

„To jo,“ připustil Jirka, „ale dneska mají lidi důkaz, že to tak být nemusí.“

„Jasně. Ale věří tomu, protože nemají na výběr.“

„Nechápu,“ svraštil Jirka obočí. „Z Šibeničního vrchu třináct minut vysílal mobil, kterej k tomu vysílání potřeboval elektřinu.“

En se ušklíbla: „Jasně. Ale… nastudovala jsem si to a teď už vím, jak tyhle vzájemný polohy vysílačů fungují. Je to obyčejná trigonometrie, žádná šílená věda. Slyšels někdy o fake news?“

„Co se mi snažíš říct?“

„Na Šibeničním vrchu pár minut fungoval mobil, ale nikdo neví, jak byl ten mobil vysoko,“ prohlásila En. A hned pokračovala: „Někde nahoře přece elektřina funguje. Stačí ukázat, že ten mobil mohl být hodně vysoko, a svět bude zase úplně normální. Jasně, nemohl být v letadle, protože se dá dokázat, že tam v tý době žádný letadlo nebylo. Kdybysme ale sehnali dron…“

„En, počkej,“ přerušil ji Jirka. Promnul si víčka, oči ho pálily. „Je mi jasný, že se nechceš tak snadno vzdát,“ pokračoval přiškrceně, „ale nebylo by nejlepší… Nebylo by nejlepší nechat to všechno být?“ En na něj překvapeně pohlédla. „Už brzo stroj najdou a zastaví. A to bude konec,“ pokračoval opatrně Jirka. „Všechny problémy přestanou existovat. Je to… nevyhnutelný. A nebude to ani tak zlý. Naši se uklidní, do Prahy se určitě za pár měsíců vrátíme…“

„Ale kdybysme…“ nadechovala se En.

„Já už tam nechci,“ zašeptal Jirka a před očima mu znovu vytanulo zasněžené náměstí s černými pahýly stromů. „Pamatuješ, jak to dopadlo minule? Sama víš, jak tyhle geniální plány vždycky skončily. Na podzim sis myslela, že zvládneš za dvě hodiny rozluštit Nápravníkovy poznámky z Východní bašty. A rozluštěný nejsou dodnes. Nebo spoušť mrtvého muže, co měla zastrašit Klementa Hroudu, ta nakonec taky nevyšla podle plánu, ne? I když to nakonec dopadlo nejlíp, jak mohlo.“

Jirka zmlkl. En už neklečela. Stála pevně na nohou a tváře jí hořely. Vypadalo to, že chce něco říct, ale nakonec se nezmohla na slovo. Dívala se na Jirku a zvláštní jiskra v jejích očích prozrazovala, že právě pochopila něco, co jí dlouho unikalo.

„Tos byl ty…“ zamumlala užasle.

„Co jsem byl já?“ zeptal se Jirka a z tónu jejího hlasu mu nebylo dobře. Začínal tušit, kam se bude rozhovor ubírat.

„Někdo do spouště mrtvýho muže deset minut před vypršením času zadal nesprávný heslo,“ pronesla En s očima dokořán. „Myslela jsem, že se třeba o něco snažil Hrouda… ale ne… tos byl ty. Ty jsi celou dobu chtěl, aby se to video dostalo ven, že? Celou dobu jsi mi opakoval, jak by bylo nejlepší stroj zastavit. Netvrdil jsi mi náhodou, že ses tehdy do klubovny dostal moc pozdě?“ Krátce se odmlčela a dodala: „Anebo sis to jenom na poslední chvíli rozmyslel?“

„Počkej,“ přerušil ji Jirka. V hlavě měl dokonalé prázdno. „Není to tak jednoduchý…“

„To není pravda,“ ušklíbla se En. „Panebože, to nemůže být pravda. Já jsem tak neskutečně, nehorázně pitomá…“

„Ale ne…“ chtěl se ohradit Jirka. Taky se postavil na nohy. „Vysvětlím ti to.“

„Mně nikdo nic vysvětlovat nemusí,“ opáčila En. Z obličeje se jí vytrácela barva. Odvrátila zrak a zkřížila ruce na prsou, jako kdyby jí v tom letním parnu najednou byla zima. Nadechla se, chtěla promluvit, ale vzápětí si to rozmyslela a jenom křečovitě sevřela oční víčka, až se jí pod nimi objevily slzy. A než stihl Jirka něco namítnout, otočila se a zamířila po chodníku pryč.

„Počkej!“ zavolal Jirka. „En!“

Žádná odpověď. Viděl, jak si En za chůze otírá obličej dlaní. Celé týdny se jí to chystal říct, hledal ta správná slova, a nakonec se všechno odehrálo rychleji, než si kdy dokázal představit. Znovu zakřičel, ale ona se ani neohlédla. Přeběhla silnici a ztratila se za řadou barevných kontejnerů na protější straně ulice.

„En!“

Vyrazil přes dvůr k vrátnici. Prolétl chodbou a prosklenými dveřmi ven. Zastavil se. Od parkoviště přicházela máma, přes rameno kabelku, obličej sklopený k mobilu. Co tady dělá tak brzo? Ztratil drahocenných deset vteřin. En už určitě došla na konec ulice. Už ji nedohoní.

„Ahoj,“ všimla si ho konečně máma a zkoumavě na něj pohlédla. Posunula si po nose sluneční brýle, aby mu ve stínu viděla do obličeje. „Všechno v pořádku?“ dodala a v hlase jí zazněla únava z dlouhého dne.

Jirka mlčel. Potom se zaťatými zuby přikývl. Máma zdvihla obočí, ještě jednou se na něj zpříma podívala, jako kdyby mu chtěla číst myšlenky, ale podruhé už se nezeptala. Zamířili k autu, Jirka klopýtal vedle ní. Vůbec nic není v pořádku, chtělo se mu křičet. Nedostal však ze sebe ani hlásku. Slova mu uvízla v hlavě a teď se v ní bolestivě odrážela sem a tam.

Celé odpoledne se jí snažil dovolat. Už mu vůbec nezáleželo na tom, že se ho rodiče budou vyptávat. Nejdřív slyšel vyzvánění, ale potom ani to ne; En vypnula telefon a Jirka se už třikrát dovolal jenom do hlasové schránky. Napsal jí dvě zprávy, ale ona na žádnou z nich neodpověděla a podle všeho si je ani nepřečetla. Jirka přecházel po bytě sem a tam, nedokázal chvíli zůstat na jednom místě. V hlavě si přehrával desítky, možná stovky rozhovorů, které se nikdy neuskutečnily. Co jí měl říct, co by na to ona odpověděla, co by pak odpověděl on… Večeře se ani nedotknul, dokázal myslet jen na to, jestli už odepsala. Neodepsala.

Večer se přihnala bouřka. Jirka seděl na parapetu a hleděl na liduprázdnou ulici. Po skle stékala voda, vítr hvízdal ve spárách pod oknem. Po mokré silnici projelo auto. Jirka se neklidně zavrtěl. Pohled se mu proti jeho vůli zatoulal nahoru nad střechy, k tmavému kopci vysoko nad městem, jehož přítomnost ve tmě a za deště jen tušil. Když si představil, že by se v tom nečase znovu ocitl v tmavých uličkách mezi opuštěnými domy, přeběhl mu mráz po zádech. V následující vteřině oblohu ozářil blesk a ze tmy se nakrátko vynořila silueta Šibeničního vrchu. Jirka odvrátil zrak. Zlé vzpomínky se vracely. Nemysli na to, poručil si. Už se tam nikdy nevrátíš. Je to minulost.

Stiskl tlačítko na mobilu, displej se rozsvítil. Pořád nic. Žádná zpráva. Neměl by jí ještě jednou zavolat?

Zadrnčení zvonku. Mohla to být En? Slyšel, jak jde máma do předsíně a hovoří s někým přes mluvítko. Nabízela tomu neznámému, že může jít nahoru, ale on nechtěl. Klapnutí zavěšeného sluchátka. „Máš návštěvu, čeká dole,“ zavolala na Jirku. „Za deset minut buď zpátky, ano?“ Jirkovi spadl kámen ze srdce. En přišla k rozumu. On se jí teď omluví a všechno bude jako dřív. Seskočil z parapetu.

Na schodišti Jirkovi zhaslo světlo. Poslední patro seběhl potmě a v přízemí popaměti nahmatal vypínač. Vstupní halu naplnil studený jas zářivky.

„Ahoj,“ ozvalo se tiše. Ve dveřích stál kluk s tmavýma očima, tvářemi mokrými od deště a slepenými černými vlasy. Na sobě měl sportovní bundu, kraťasy a zablácené bílé tenisky. V levé ruce držel zmuchlaný kus papíru. Jirka ho málem nepoznal. Za poslední půlrok, co spolu nepromluvili, se úplně změnil. Zmohutněl v ramenou a povyrostl, takže byl teď o půl hlavy vyšší než Jirka. Zmužněl.

„Co tady děláš?“ zeptal se Jirka chladně a Tonda uhnul pohledem. Několik vteřin stáli proti sobě a nikdo nepromluvil. Pootevřenými domovními dveřmi sem doléhalo šumění deště. „Potřebuješ ode mě něco?“

Tonda přešlápl z nohy na nohu, očividně nevěděl, kde začít. „Není u tebe En?“ hlesl a Jirka jen zavrtěl hlavou. Neměl chuť se s Tondou bavit. Vlastně to všechno způsobil on. Kdyby je Tonda na podzim nepodrazil a nezapletl se s Klementem Hroudou… „Nemluvil jsi s En náhodou v poslední době?“ dodal Tonda. „Chci říct, jestli… jestli se třeba něco nestalo. Mezi váma dvěma.“

„I kdyby jo, tak je to jenom naše starost,“ odvětil Jirka a zase zavládlo nepříjemné ticho. Tonda se zatvářil zkroušeně. Jirka nevěděl, kolik se toho k Tondovi doneslo, ale každopádně to byl poslední člověk na světě, kterému by se teď chtěl svěřovat.

„Hele, je mi jasný, že mě asi nevidíš moc rád, ale… já…“ zakoktal se Tonda, „já s tebou potřebuju mluvit. En je moje sestřenka. A děje se s ní něco divnýho. Nevím co, ale… bojím se o ni.“

Vyslovil tu větu se zvláštní naléhavostí, jakou u něj Jirka během společně strávených let ve školní lavici nikdy nezažil.

„Co se děje?“

„En byla odpoledne u nás,“ spustil Tonda, „ale já nebyl doma. Ptala se po mně a prej vypadala… rozrušeně. Měla zarudlý oči, jako kdyby předtím dlouho brečela.“ Odmlčel se. „Čekala na mě v pokoji, ale já pořád nešel a ona někam strašně spěchala. Byla nervózní, jako kdyby měla z něčeho hroznej strach. Prostě… chovala se divně. Já ale přišel domů až večer, měl jsem trénink. Snažil jsem se jí pak dovolat, jenže ona už měla vypnutej mobil. Zvonil jsem u ní, ale nikdo neotvíral.“

„Trochu jsme se pohádali, to je všechno,“ ušklíbl se Jirka.

„Já nevím. Podívej se na tohle,“ zašeptal Tonda a zvedl ruku, ve které žmoulal kus papíru. „Nechala to na stole. Chtěla, abych to našel.“

Jirka uchopil zmačkaný papír mezi prsty. Byla to stránka vytržená ze sešitu, z obou stran hustě popsaná modrým inkoustem. Nějaké matematické příklady, rovnice… Tondův kostrbatý rukopis. Přes původní text En načmárala černou lihovkou několik krátkých vět.

Nehledejte mě. Musím pryč.

Zjistila jsem něco velkýho.

Postarejte se o babičku!

Jirkovi ani slovo.

Dočetl ten vzkaz až do konce a pak každý řádek ještě jednou. „Nemám z toho dobrej pocit,“ zamumlal Tonda prosebně. Snad doufal, že Jirka konečně něco řekne. Nehledejte mě. Jirkovi ani slovo. Četl ty dvě věty pořád dokola. Nemohl od nich odtrhnout zrak. Zjistila jsem něco velkýho. Musím pryč. Pryč? Kam pryč? Co to má znamenat? Zavřel oči. S hrůzou si uvědomil, že odpověď zná.

Za náměstím Míru se ulice rozeběhnou vzhůru po úbočí kopce, domy se nahrbí a zešednou, město zadrží dech. Omítka popraská, chodníky se ztratí v trávě a prohýbané ploty zahrad pokryje rez. Už nikdy se tam nechtěl vrátit, ale to místo se mu znovu vkrádalo do života. Jako kdyby odněkud z dálky zavanula zatuchlá sklepní vůně, jako kdyby zaslechl praskání starých trámů, hukot kalné vody a skřípání otevíraných okenic.

En odešla na Prašinu.

Bílá komnata

„Slyšíš? Byl jsem u ní před deseti minutama, nikdo mi neotevřel,“ volal za ním Tonda, ale Jirka ho neposlouchal. Utíkal potemnělou ulicí, přeskakoval kaluže a snažil se nevnímat déšť, který mu stékal po vlasech a tvářích. Z restaurací na náměstí se linula hudba a po kolejích projížděly tramvaje se zamlženými skly, na křižovatce před nasvíceným kostelem stála na červené dvě auta. Chodec nikde ani jeden. V tomhle počasí se nikomu ven nechtělo.

Pod stříškou u vchodu se Jirka zastavil. Našel automaticky v řadě zvonků ten správný a silně ho stiskl. Vteřiny ubíhaly, žádná odpověď. Mezitím ho dohonil Tonda. Než popadl dech, Jirka ho předběhl: „Sežeň klíče od bytu.“

„Cože?“

„Máte přece doma náhradní klíče, kdyby se u En něco stalo, ne? Počkám nahoře v klubovně.“

Tonda se po krátkém zaváhání rozběhl po mokrém chodníku pryč. Jirka vystoupal po schodišti starého vinohradského domu až k podkrovním dvířkám a na trámu nad nimi nahmatal plechovku s klíčem. Odemkl a vešel do klubovny.

Zhluboka se nadechl. Uvědomil si, jak dlouho už tu nebyl a jak moc mu tohle místo chybělo. Vonělo to tu starým papírem, petrolejem a dřevem, vlhkou omítkou. Po střeše rachotil déšť a pootevřeným okénkem sem doléhalo zurčení vody v okapu, ale tady v klubovně bylo sucho a útulno. Jirka sáhl po krabičce sirek a zapálil lampu. Ze tmy se vynořily známé předměty: skříňka pokrytá samolepkami, hrníčky zčernalé od čaje, hromada barevných polštářů, plynová kamínka v koutě. Smaltovaný truhlík, kterému En říkala „záhon“ a ve kterém se před lety snažila vypěstovat ředkvičky. Stolní hry, srovnané na polici, a na nich Tondova gumičková pistole. Fotbalové vlaječky zavěšené na šňůrce mezi dvěma hřebíky.

Popošel až do středu místnosti a posadil se na zem. Petrolejku položil na podnos a několik vteřin sledoval, jak se v horkém vzduchu nad cylindrem vznáší částečky prachu. Průtrž mračen nepolevovala. Mámě řekl, že bude do půl hodiny zpátky, a ona mu to dovolila, snad i proto, že táta ještě nedorazil. Takže má čas. V duchu si přehrával poslední rozhovor s En. Kdyby už tenkrát věděla to něco velkýho, co zmiňovala ve vzkazu Tondovi, určitě by si to nenechala pro sebe. To ale znamená, že někoho musela potkat na cestě od školy, někdo jí zavolal… anebo se to něco dozvěděla až doma. Od babičky? Ta přece nikdy nikam nechodí, tak kam se poděla?

Přece jenom je tu něco jinak, uvědomil si náhle. Proč si toho nevšiml hned? Skříňka v rohu podkrovní místnůstky, která dřív sloužila jako podstavec pro hraboší akvárium, byla posunutá o pár centimetrů směrem k oknu. V místech, kde stávala, zůstaly ještě v koberci vytlačené rýhy. Nikdo jiný by tomu asi nevěnoval pozornost. Jenže nikdo jiný nevěděl to co Jirka.

Odstrčil skříňku a shrnul rákosovou rohož, která zakrývala zeď za ní. Odjakživa tam chyběly tři cihly, a když člověk tou škvírou protáhl ruku, dosáhl do maličkého, zaprášeného prostoru těsně pod zkosenou střechou. Kdysi dávno zvažovali, že by otvor zazdili, protože jim tudy do klubovny táhlo, ale nakonec ho jen ucpali starými hadry, překryli rohoží a na dlouhé roky pustili z hlavy. En si na něj vzpomněla až loni na podzim. Potřebovala někam schovat vzácný poklad, který jim padl do rukou. Šifrovaný notes zachráněný ze zatopeného podzemí pod Východní baštou, psaný snad samotným Hanušem Nápravníkem. Chtěla si být jistá, že se mu nic nestane než ho zastrčila do úkrytu, obalila ho bublinkovou fólií a převázala režnou nití.

Teď byl pryč. Jirka nahmatal jen úlomky cihel a kuličky rozdrobeného polystyrenu. Nemuselo to nic znamenat. En notes čas od času ze skrýše vytahovala a listovala zažloutlými stránkami, snad doufala, že ji při pohledu na zdánlivě nesmyslné shluky písmen něco napadne. Z klubovny ho ale nevynášela nikdy. A odnesla ho vůbec ona? Musela to být ona, kromě Jirky přece o úkrytu nikdo další nevěděl… Jirku přepadlo zlé tušení. Na nic už nečekal a vyrazil po schodech dolů k bytu, kde En s babičkou bydlely. Tonda pořád nikde.

Zastavil se u zamčených dveří a po chvíli čekání se posadil na spodní schod. Zvedl hlavu. Zdálo se mu to, nebo zaslechl hlasy? Ano, někdo tam byl. Uvnitř v bytě. Dva muži se tam o něčem dohadovali a vzápětí se k nim přidal hlas třetí, ženský. Nepříjemně vysoký. Jirka ani nedutal. Neměl by zavolat policii? Pak ale uslyšel něco, co ho přimělo plány přehodnotit: hlasy zmlkly a zazněla reklamní znělka. Aha, žádní zloději, televize. Zazvonil. Nic. Když ani napodruhé nikdo neotevřel, vší silou zabušil na dveře. Konečně se ozvaly kroky, zvuky zesílily a hned utichly. Za okamžik se dveře otevřely na štěrbinu, kterou na schodiště pronikl úzký pruh světla.

„Jirko, co tady děláš?“ podivila se babička, odjistila řetízek a pustila Jirku dovnitř. Vypadala zmateně. „Trochu jsem si zdřímla u televize. Čekáš dlouho? Anastázie ale není doma, tak co kdyby ses usadil v pokoji a dal si něco k snědku, než přijde? A poradíš mi s mobilem, jo? Ten krám mně teď v jednom kuse ukazuje takovou divnou větu. Napsala jsem si ji pro jistotu na papírek, kdyby ji zrovna teď jako na potvoru neukazoval…“

„Nevíte náhodou, kam En šla?“

„Asi ji někde chytil ten slejvák,“ usoudila babička a loudavým krokem se vydala do kuchyně. „Holka taky pořád někde lítá, místo aby mi s mobilem pomohla…“

Jirka počkal, až babička odejde, a pootevřenými dveřmi nahlédl do pokoje En. Byl tam hrozný nepořádek. Všude po zemi leželo oblečení, na stole stála miska s nedojedeným kuskusem a její školní batoh, který měla ještě před pár hodinami s sebou, visel rozepnutý přes čelo postele. Nic neobvyklého, En na uklízení nikdy moc nebyla. Co kdyby se Jirka podíval trochu blíž? Zaváhal. Opatrně se ohlédl. Babička pořád něco kutila v kuchyni a Tonda nešel. Vteřinu si připadal provinile, ale pak překročil věci na podlaze a posadil se k počítači. Monitor byl zhasnutý, počítač ale běžel, En ho nikdy nevypínala. Od října pracoval bez přestávky. Jirka stiskl tlačítko.

Zadržel dech. Jakmile se načetla plocha, okamžitě věděl, co se stalo. Na dolní liště scházel jeden program. Ten, který od podzimu trpělivě jednu po druhé zkoušel číselné kombinace, aby s jejich pomocí rozluštil Nápravníkův zašifrovaný notes. Někdo ho ukončil. Zjistila jsem něco velkýho. Přesně takhle to En napsala. Jirka se zapřel do opěradla. Sáhl ještě do zásuvky ve stole, přestože mu už bylo jasné, co se dozví. Mapa Prašiny zmizela, stejně jako batoh, který si En na Prašinu brávala. Ten druhý, ten, ve kterém měla vždycky připravené svíčky, zápalky, kompas, lékárničku…

Obrátil pozornost zpátky k monitoru. Jestli na tomhle počítači En rozluštila Nápravníkovu šifru, mohl tu výsledek někde zůstat. Nechal počítač vypsat poslední otevřené dokumenty, ale nenašel nic zajímavého. Historie tiskárny byla taky prázdná. Teprve u webového prohlížeče se na Jirku usmálo štěstí. En před pěti hodinami hledala na internetu a klíčová slova, která zadala, zůstala v historii. Jirkovi ale nedávala žádný smysl.

Hanuš Nápravník Vídeň 1885

Prašina Bílá komnata

Jirka je postupně zkopíroval do vyhledávače. Výsledky se objevily téměř okamžitě. Hanuš Nápravník podle všeho na podzim roku 1885 podnikl krátkou cestu do Vídně, setkal se na konferenci s místními vědci a průmyslníky a přednášel na místní univerzitě. Na internetu k tomu však žádné další podrobnosti nebyly. Jirka potřásl hlavou. Proč by bylo zrovna tohle důležité? Psalo se o tom něco v Nápravníkově notesu? Copak neobsahuje plány stroje, jak si mysleli? A co ta Bílá komnata…? To bylo ještě podivnější, ve spojení s Prašinou Google nenašel vůbec nic. Ani Jirkovi se k Prašině ten výraz nehodil. Komnata. Znělo to tak vznešeně, starobyle. Na Prašině přece nebyl žádný zámek ani hrad. Kdo by takhle říkal místnosti v obyčejném prašinském činžáku?

„Co chceš dělat?“ ozvalo se mu za zády. Tonda proklouzl do pokoje jako stín.

Jirka zavřel prohlížeč a otočil se na židli. „Možná šla jenom někam… ke kamarádce,“ nadhodil po chvíli mlčení. Tonda zvedl obočí, říkat nemusel nic. Na to se znali příliš dobře. Oba věděli, že En žádné kamarádky nemá. Nepatřila na gymplu do žádné holčičí skupinky a vůbec ji to netrápilo, vždycky si vystačila sama. Jirka tomu dřív nerozuměl, ale teď už mu to dávalo smysl. En se narodila na Prašině. Prožila tam prvních šest let života a velký svět ji během následujících roků naučil cizím lidem nevěřit a spoléhat se jen na sebe.

„Mluvili jste spolu dneska?“ zeptal se Tonda. Přivřel opatrně dveře a posadil se na rozestlanou postel, ze které odhrnul papíry a kusy oblečení.

Jirka přimhouřil oči. „Jenom chvíli,“ zamumlal. „Odpoledne. Hned po škole.“

„A říkala něco?“

„Ne,“ zavrtěl Jirka hlavou. „Chovala se úplně normálně. Teda… normálně na En. Chápeš.“

„Takže… zachraňovala svět?“

„Něco takovýho,“ přikývl Jirka. Oba se lehce pousmáli a vzápětí zase zvážněli. Tonda sklopil oči k podlaze a zamračil se. Opíral lokty o stehna, v promočeném oblečení se třásl chladem. Dlouho mlčeli, monitor zaléval pokoj bledým světlem. Jirka se natočil k oknu; stále hustě pršelo. En je tam venku, uvědomil si a v břiše ho nepříjemně zašimralo. Vzpomněl si na zastřený, nepřítomný výraz v její tváři, když ji tehdy po výbuchu černého merkuritu zvedl v náručí a vydal se s ní na cestu zavátým městem.

„Měli bysme něco udělat,“ zašeptal Tonda, ale oči nezvedl. „Jestli šla sama na Prašinu, může to špatně dopadnout. Slyšel jsem, co se stalo v únoru. Díky tobě se dostala do nemocnice včas. Kdybys tam tehdy nebyl…“

„Já vím,“ přerušil ho Jirka a zavřel oči. Nebylo mu dobře. Zase ten strašný, dusivý pocit. Vzduch ztěžkl a zhoustl. S každým nádechem musel překonávat neviditelnou sílu, která mu svírala hrudník.

„Když nic neuděláme…“ začal zase Tonda, ale Jirka ho nenechal domluvit.

„Já už tam nemůžu, chápeš?“ přerušil ho. „Nechci tam. Nezvládnu to. Nedokážu to.“

„Co nedokážeš?“

„Vrátit se na Prašinu,“ hlesl Jirka. „Prostě… už to nejde.“

Nekonečné ticho. „Půjdeme spolu,“ prohlásil Tonda sotva slyšitelně a na nepatrný okamžik pohlédl Jirkovi do očí. „Najdeme ji a přivedeme zpátky.“

„Všechno mohlo být v pohodě, kdybys na podzim Hroudu nedovedl ke stroji,“ zamumlal Jirka. „Nic z toho všeho by se nestalo.“

Tonda neřekl nic, s bolestným výrazem ve tváři se odvrátil.

„Toníku, pojďte si dát něco k večeři. Udělala jsem obložené chleby,“ zahalekala babička z obývacího pokoje a bytem se znovu rozezněla příliš hlasitá televize. Tonda si přejel dlaněmi po obličeji, zavolal na babičku, že už jde, vzdychl a zvedl se. Naposledy váhavě pohlédl na Jirku a zmizel ve dveřích. Jirka zůstal sám, s pohledem upřeným k fasádě protějšího domu. Déšť se konečně utišil. Po okenním skle stékaly poslední kapky, potrhané zbytky mraků vyklízely oblohu a za nimi už se prostíralo jen jasné noční nebe.

Reklamu mezitím v televizi vystřídaly zprávy. Vzrušené hlasy reportérů, šum ulice, živé vstupy přes mikrofon, řeči politiků, potlesk. Další reportáž a po ní ještě jedna. Prašina. Jakmile to slovo zaznělo, Jirka zbystřil. En! Stalo se něco na Prašině? Naklonil se do obýváku. Tonda se choulil na okraji gauče, ukusoval chleba s máslem a významně dával najevo, že si Jirky nevšímá. Babička sledovala televizi z křesla, na stolku hrnek, ze kterého se kouřilo, dálkové ovládání na dosah ruky.

„Jedenáct zraněných si vyžádaly násilnosti, ke kterým došlo v pátek kolem osmé na hranicích Prašiny,“ pronášela hlasatelka do kamery, zatímco se na obrazovce za jejími zády odvíjely záběry z ulic: sanitky zaparkované u chodníku, muži v reflexních vestách s nosítky, skupinky lidí přihlížející zpoza policejní pásky. Detail na vytrženou dlažební kostku, pohozenou u kraje vozovky. „Přes všechna ujištění ze strany úřadů se situace na hranicích Prašiny vyostřuje. Jedná se už o šestý incident v tomto měsíci. Ten dnešní se však podle očitých svědků vymykal rozsahem i mírou násilí, několik postižených muselo být převezeno k ošetření do nemocnice. Kdo střet vyprovokoval, není jasné. Podle zdrojů blízkých policii se několik osob pokusilo proniknout na Prašinu, kde narazili na odpor místních. Ti je nejprve slovně vyzývali, aby Prašinu opustili, a když neuposlechli, začali po nich házet kameny a dlažební kostky.“

Tonda vyskočil z křesla, babička sebou polekaně cukla a málem rozlila čaj. „Vlevo nahoře,“ vyhrkl a ukázal prstem na obrazovku. Na kraji ulice, částečně schovaní za lampou a odpadkovým košem, stáli dva svalnatí muži v džínách a sportovních mikinách. Jeden z nich se zády opíral o rozsvícený reklamní panel na boku tramvajové zastávky. V bílém světle, které na něj zezadu dopadalo, bylo pod vyhrnutým rukávem vidět tetování, táhnoucí se po pravé paži od malíčku až k lokti. Druhý, o něco vyšší muž, stál vzpřímeně, s rukama založenýma na prsou a s kapucí přetaženou přes čelo. Zatímco se všichni ostatní mačkali co nejblíž u hrazení, aby dobře viděli, ti dva všechno jen zpovzdálí pozorovali.

„Hroudovi lidi,“ zašeptal Jirka. „Navrátil a ten potetovaný.“

„Jsou zpátky v Praze,“ hlesl Tonda.

Jirka hleděl na rozmazané postavy na obrazovce, pak se otočil a zamířil zpátky do pokoje En. Posadil se na postel, kolena přitiskl k tělu. Ona je tam venku, znělo mu v uších pořád dokola. Hrouda se vrátil, Prašina je na nohou, po Šibeničním vrchu obchází Krchlebani a ona se v tom zmatku vypravila hledat… co vlastně? Bílou komnatu? Copak si En vážně myslí, že existuje způsob, jak Prašinu zachránit? A má záchrana Prašiny vůbec nějaký smysl? Co když En přecenila síly a potřetí už nebude mít tolik štěstí? Slyšel, jak se ve vedlejší místnosti Tonda zvedá z pohovky. Nemám na vybranou, uvědomil si Jirka a dlouze vydechl. Jakmile dospěl k rozhodnutí, pocítil zvláštní úlevu. Napětí zmizelo, myšlenky se pročistily a vzduch se dal zase dýchat.

„Za hodinu sraz před kostelem na Míráku,“ pronesl pomalu, když se Tonda objevil ve dveřích. „Nezapomeň vzít sirky.“

Stíny staré tržnice

Na posteli ve svém pokoji našel Jirka vzkaz od mámy.

Jídlo je v ledničce. Ohřej si ho v mikrovlnce, jestli máš hlad.

A nechmuř se. Ráno bude všechno dobrý, uvidíš. :-) Mám tě ráda!

Uchopil papír do ruky, prošel bytem a nakoukl do její ložnice. Už spala, světlo z lampičky na nočním stolku jí dopadalo na obličej. Když usínala sama, nechávala máma rozsvíceno, aby ji tátův příchod nevzbudil. Táta někdy zůstával v kanceláři dlouho do noci a vracel se domů až nad ránem. Poslední dobou stále častěji.

Máma tlumeně oddychovala, ve tváři zvláštní smutek. Možná se jí zdál zlý sen. Anebo teprve ve spánku vyplouvalo na povrch, čím se přes den trápila a co se před Jirkou snažila skrýt. Stál na prahu ložnice a nemohl od její posmutnělé tváře odtrhnout oči. Nikdy předtím Jirka nepocítil tak silnou touhu s ní promluvit a na všechno se jí vyptat. Nechat si vyprávět o babičce a dědovi, o jejím bratru Jáchymovi, o tom, jak poznala tátu. O Prašině. Nikdy se jí nezeptal, jaké to bylo tam vyrůstat. Stýská se jí někdy po životě v Barvířské ulici? Mohl by ji probudit. Vzápětí se ale zastyděl. Ne, dnes ne. Promluví si ráno, možná.

Prošel popaměti tmavým bytem. Našlapoval zlehka, aby ho neprozradily vrzající parkety. Oblékl se a nazul boty. Naposledy se zaposlouchal do ticha; máma pořád spala. Do rána budu zpátky, umínil si. Co když ale během noci zjistí, že Jirka zmizel? Neměl by jí taky napsat vzkaz? V rychlosti naškrábal pár slov z druhé strany na mámin lístek, který stále držel v ruce. Dlouze se na něj zadíval, nakonec ale potřásl hlavou, papír zmuchlal a strčil do zadní kapsy kalhot. Vyklouzl na chodbu, hrdlo sevřené pochybnostmi. Dveře od bytu za ním tiše zaklaply.

Tondu našel na smluveném místě, už na něj čekal.

Tmavá masa Šibeničního vrchu, tyčící se proti jasnému nebi nad posledními vinohradskými domy, byla s každým krokem blíž a blíž. Bouřka odešla, zanechala po sobě kaluže a příjemný, chladivý vzduch. Nahoře na Prašině se pohybovala mihotavá světýlka: osamělí chodci s lucernami, rozesetí po černém úbočí jako rybářské bárky na širém moři. Je některá z těch jasných teček En? V průtrži mračen se nemohla dostat daleko.

Na samotném okraji Prašiny parkovala policejní auta a v místech, kde před několika hodinami došlo k potyčce, se stále shromažďovali lidé. „Já bych to celý srovnala se zemí,“ vykládala starší paní svým dvěma posluchačkám, když ji Jirka s Tondou míjeli, „je to jenom halda špíny a kamení, mělo se to udělat už dávno.“

„A kam ti lidi půjdou?“

„Ať táhnou klidně ke všem čertům, vždyť je tady nic nedrží. Řeknu vám, chudáci ty jejich děcka, vyrůstat v takový špíně. Mělo se to dávno zakázat, tam bydlet. Ten Hrouda má pravdu, zbourat se to celý mělo a udělat z toho park. Jednou provždycky bysme měli pokoj. Nejdřív ten Novotnej s bombou, teď tohleto. Dřív to nebyla taková hrůza, ale dneska aby se člověk bál vystrčit nos, když má ty magory za barákem.“

Na začátku stoupání se ulice zužovala, jako kdyby se domy chtěly přimknout těsněji jeden k druhému. Průchod s kamenným patníkem, nad kterým svítila poslední elektrická lampa, představoval pomyslnou hranici, za kterou se dnes večer nikdo z přihlížejících přes všechna silná slova neodvážil. Utvořili hlouček v bezpečné vzdálenosti od Prašiny, a když tím směrem hrozili pěstí, působilo to, jako kdyby chtěli zastrašit ta stará šedivá stavení, a ne jejich obyvatele. Ti zůstávali skrytí, a jestli srocení pozorovali odněkud shora ze tmy, nikdo nevěděl. Zvuky z Prašiny sem nedoléhaly žádné. Nebýt rozruchu v dolní části ulice a policejních aut, vypadalo by nároží s lampou docela všedně a mírumilovně.

„Musíme to vzít jinudy,“ usoudil Jirka. „Tady jsme hrozně na očích.“ Jenže kudy? Na Vídeňské to nejspíš bude vypadat stejně jako tady, po schodech z Vodičkovy by si zbytečně zašli až k Jeremiášce, a bůhví jestli by byla branka na hradbách odemknutá. Železniční tunel je moc nebezpečný a tajnou chodbou přes čističku by Jirka už netrefil, naposledy našel cestu z bludiště pod Šibeničním vrchem jenom zázrakem. En má s sebou dědovu mapu, kudy se asi vydala ona? Svahem kolem muzea?

„Co takhle přes Vencák?“ ozval se znenadání Tonda. „En kdysi říkala, že jsou tam schody nahoru. Prý tam v zimě jednou prošla, když byla Prašina obklíčená.“

„A trefíš tam?“

„No… stačí prolézt dírou v plotě. Nebude tam ani noha. Aspoň doufám.“

„Tys tam někdy byl? Cos tam dělal?“

„Prostě jsem se tam byl jednou podívat. Vy dva s En máte pořád tisíc tajností, tak proč bych se já nemohl…“

„Fajn, jak chceš. Není to zas tak špatnej nápad. Jdeme.“

Stará Wenzigova tržnice se nacházela na východním okraji Prašiny. K oběma vrchům se tiskla v místech, kde údolí opouštěla říčka, která nahoře na Prašině pramenila. Rozsáhlý areál už léta chátral, honosná cihlová budova se začala stavět koncem devatenáctého století, jen pár let před spuštěním stroje a neúspěšným pokusem o elektrifikaci čtvrti. Dokončit ji už nestačili, a zamýšlenému účelu tak nesloužila nikdy. Přilehlá stavení v nejvýchodnějším cípu pozemku, ve kterých ještě elektřina docela spolehlivě fungovala, se stále používala jako skladiště. Mluvilo se dokonce o galerii, která by jednou ve stínu Šibeničního vrchu mohla vzniknout. Valná většina toho zanedbaného území ale zůstávala obehnaná vlnitým plechem, vydaná napospas kopřivám a plynoucímu času.

Na konci slepé ulice, která sousedila s areálem, plechová ohrada chyběla a místo ní se k poslednímu domu táhlo jen pár metrů pomačkaného pletiva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prašina 3.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.