Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Tarryn Fisher: Zloděj

Vydání první

Copyright © 2013, 2018 by Tarryn Fisher

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2392. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Thief

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Sarah Hansen

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1469-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1470-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Tarryn Fisher

ZLODĚJ

Věnováno mému fanklubu

Passionate Little Nutcases –

tahle kniha je pro vás.

1

SOUČASNOST

Olivia. Přišel jsem o ni celkem třikrát. Poprvé kvůli netrpělivosti. Podruhé kvůli tak závažné lži, se kterou se ani jeden z nás nedokázal vyrovnat, a potřetí – když mi ji přebral Noah.

Noah. Je to dobrý člověk. Prověřil jsem si ho. Důkladně. Ovšem klidně by mohl být korunní princ Anglie, a pořád by pro ni nebyl dost dobrý. Olivia je umělecké dílo. Musíte ji umět interpretovat, naučit se vidět krásu pod drsnou slupkou. Když si představím, že s ní dělá to, co já nemůžu, nejradši bych ho mlátil pěstí do obličeje, dokud by z něj nic nezbylo.

Je moje. Vždycky byla, vždycky bude. Posledních deset let běžel každý z nás opačným směrem, ale naráželi jsme na sebe v každé zatáčce. Někdy proto, že jsme se vyhledávali, a někdy nás dohromady svedl osud.

Olivia zosobňuje lásku, která vám poskvrní duši. Nakonec si přejete, abyste žádnou duši neměli, jen abyste tomu kouzlu nepodlehli. Několikrát jsem se ho pokoušel zlomit, ovšem bezúspěšně. V žilách mi proudí víc Olivie než krve.

Právě se na ni dívám, v televizi. Celá sedmdesátidvoupalcová obrazovka je zaplněná Olivií: černé vlasy, rozpolcený pohled, tmavě červené nehty bubnují, bubnují do stolu před sebou. Kanál šest informuje o případu. Dobson Scott Orchard, nechvalně proslulý sexuální násilník, který během dvanácti let unesl osm dívek, stanul před soudem… a Olivia ho obhajuje. Zvedá se mi z toho žaludek. Je nad moje chápání, proč ten případ vzala. Možná ji pocit vlastní bezcennosti žene k tomu, aby hájila kriminálníky. Jednou obhajovala mou ženu, které hrozilo dvacet let za mřížemi, a vyhrála. Nyní sedí klidně vedle svého klienta a občas mu něco zašeptá do ucha, zatímco čekají na verdikt poroty. Dopíjím druhého panáka skotské. Nevím, jestli jsem nervózní za Olivii, nebo z ní. Sleduju její ruce – její ruce vám vždycky prozradí, jak se cítí. Přestane bubnovat prsty a sevře je. Její drobné pěsti leží na okraji stolu, jako kdyby tam byly přikované. Naskytne se mi pohled na její snubní prsten. Naleju si dalšího panáka a lahev odhodím stranou. Televize se vrátí do studia, kde reportér hovoří o pouhých šesti hodinách, během kterých porota rokovala – a co to nejspíš znamená pro verdikt. Najednou sebou trhne, jako kdyby se lekl. Porota se vrací do síně, kde soudce za chvíli přečte rozsudek. Vysílání se přenese do budovy soudu.

Zpozorním a lokty se opřu o kolena. Začnu si podupávat nohama – zlozvyk z nervozity – kéž bych měl ještě jeden lok skotské. Celá soudní síň je na nohou. Dobson se nad Olivií doslova tyčí. Vypadá vedle něj jako malá porcelánová panenka. Má na sobě modrou, hedvábnou blůzu – můj oblíbený odstín. Vlasy má sepnuté dozadu, ovšem několik pramenů jí padá do tváře. Je tak nádherná; sklopím hlavu, abych zahnal vzpomínky. Přesto se vynoří. V každé z nich dominují její vlasy, dlouhé a nezkrotné. Vidím je na svém polštáři, ve svých rukou a v bazénu, kde jsem ji poprvé políbil. Je to ta první věc, které si na Olivii všimnete: drobná dívka obklopená masou vlnitých, tmavých vlasů. Po našem rozchodu si je ostříhala. Když jsme na sebe narazili v obchodu s hudbou, málem jsem ji tenkrát nepoznal. Šok z té změny mě donutil k tomu podvodu. Chtěl jsem poznat Olivii, která si zkrátila vlasy a prohání se životem pouze pomocí lží. Lži – zní to idiotsky, chtít od ženy její lži. Ovšem takhle Olivia miluje. Lže o tom, jak se cítí, jak je raněná, jak vás chce, zatímco vám tvrdí, že nechce. Lže, aby ochránila sebe i vás.

Sleduju, jak si netrpělivě zastrčí pramen vlasů za ucho. Pro netrénované oko by to bylo obyčejné ženské gesto, ale já si všimnu i toho nepatrného trhnutí zápěstím. Je rozrušená.

Usměju se. Smích mě přejde v momentě, když soudce přečte nevinen z důvodu nepříčetnosti. Proboha – dokázala to. Prohrábnu si vlasy všemi deseti prsty. Nevím, jestli bych s ní chtěl nejradši zatřást, nebo jí pogratulovat. Sveze se do lavice a podle obočí je v šoku. Každý ji objímá a pochvalně plácá po zádech. Když přijímá gratulace, z účesu se jí uvolní víc pramenů. Dobson bude nejspíš poslán do zařízení pro duševně nemocné místo do federální věznice. Čekám, jestli ho obejme, ovšem drží si odstup a jenom se na něj křečovitě pousměje. Kamera zabere tvář žalobce; ten vypadá rozčileně. Všichni se tváří rozčileně. Dělá si nepřátele – její specialita. Chtěl bych ji chránit, ale už není moje. Doufám, že se toho úkolu ujme aspoň Noah.

Popadnu klíče a jdu si zaběhat. Je vlhké dusno; tepe všude kolem mě a rozptyluje mě od mých myšlenek. Jsem propocený, jakmile vylezu z bytu. Zatočím doleva a zamířím na pláž. Je dopravní špička. Kličkuju mezi nárazníky aut a ignoruju znepokojené pohledy, které mě sledují. Mercedesy, BMW, audi – lidi z mé čtvrti nemají hluboko do kapsy. Miluju běh. Můj byt se nachází jeden a půl kilometru od oceánu. Musíte přejít dvě vodní cesty, abyste se tam dostali. Vyhnu se několika kočárkům a zabloudím pohledem k jachtám. Vzpomenu si na svou loď. Už jsem na ní dlouho nepracoval. Třeba je to přesně to, co teď potřebuju – strávit den na své lodi. Když se blížím, zahnu prudce doleva a běžím podél pobřeží. Tady se vyrovnávám se svým hněvem.

Běžím, dokud mi nedojdou síly. Pak se posadím do písku, abych popadl dech. Jestli se v téhle emoční stoce budu plácat ještě nějakou dobu, možná se z ní už nikdy nevyhrabu. Vytáhnu z kapsy mobil a zavolám domů. Zvedne to moje matka, udýchaná, jako kdyby právě slezla ze svého eliptického trenažeru. Projdeme si zdvořilosti. Nezáleží na situaci, nezáleží na tom, jak moc zoufale zním, moje matka se mě vždycky zeptá, jak se mi daří, a pak mě stručně informuje o svých růžích. Čekám, až domluví, a pak povím přidušenějším tónem, než jsem měl v úmyslu: „Tu práci v Londýně vezmu.“

Následuje okamžik překvapeného ticha, než radostně odpoví: „Calebe, to jsem moc ráda. Díkybohu, že ti dali další šanci. Minule jsi to odmítl kvůli té holce a podívej, jaká to byla chy…“

Přeruším ji a řeknu, že zavolám zítra, až po rozhovoru s londýnskou kanceláří. Než zamířím zpátky domů, naposledy se podívám k oceánu. Zítra letím do Londýna.

Ovšem neletím.

Probudí mě bouchání. Napřed mě napadne, že rány pocházejí z rekonstrukce v budově. V bytě číslo 760 rekonstruují kuchyni. Schovám si hlavu pod polštář. Nepomáhá to. Naštvaně ho odhodím stranou. Ty rány nejsou tak daleko. Překulím se na záda a zaposlouchám se. Pokoj se se mnou točí. Moc skotské – zase. Bouchání se ozývá od mých dveří. Zhoupnu nohy dolů z postele a natáhnu si na sebe šedé pyžamové kalhoty, které leží na podlaze. Projdu obývacím pokojem, cestou odkopávám na stranu boty a hromady oblečení, jež se mi tam nakupily za několik týdnů. Prudce otevřu dveře a všechno se zastaví. Dech… tlukot srdce… myšlenky.

Navzájem se změříme pohledem a mlčíme. Protáhne se kolem mě dovnitř a chodí sem a tam, jako kdyby to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Pořád stojím ve dveřích a zmateně ji sleduju, když se na mě najednou upřeně podívá. Trvá mi minutu, než se rozmluvím a uvědomím si, co se děje. Seshora slyším vrtačku. Za oknem vidím letět ptáka, ovšem namlouvám si, že mě klamou smysly. Nemůže se tu přece jen tak zjevit po všech těch letech.

„Co tady děláš, Vévodkyně?“

Prohlížím si ji, vstřebávám situaci. Vypadá jako šílenec; vlasy zapletené do copu, ale kolem obličeje jí visí spousta uvolněných pramenů. Černě orámované oči, plné emocí. Takový make-up jsem na ní ještě neviděl. Rozhodí rukama; naštvané gesto. Obrním se proti toku nadávek, které obvykle její zlost doprovází.

„Co? Ty už si jako neuklízíš?“

To jsem zrovna nečekal. Zabouchnu dveře nohou a promnu si šíji. Tři dny jsem se neholil a mám na sobě jen pyžamové kalhoty. Můj byt vypadá jako studentská kolej.

Nejistě se odeberu k pohovce, jako kdybych tady ani nebydlel, a posadím se. Necítím se příjemně. Sleduju, jak chodí sem a tam.

Najednou se zastaví. „Osvobodila jsem ho. Vrátila jsem ho na ulici. Je to úplnej magor!“ Při posledním slovu praští pěstí do otevřené dlaně. Chodidlem narazí do prázdné lahve od skotské, která se rozkutálí po dřevěné podlaze. Oba ji sledujeme, dokud nezmizí pod stolem.

„Co to s tebou k sakru je?“ zeptá se a rozhlédne se kolem.

Opřu se a dám si ruce za krk. Dívám se, jak si prohlíží zkázu, v překladu: můj byt.

„Na to jsi měla myslet, než jsi ten případ vzala.“

Vypadá, že se mě chystá praštit. Očima přejede po mých vlasech, strništi a hrudníku. Najednou vystřízliví. Poznám, že si uvědomila, že sem vůbec neměla chodit. Oba se pohneme ve stejný okamžik. Vyrazí ke dveřím; vyskočím na nohy a zatarasím jí cestu.

Snaží se mezi námi udržet odstup, a když se kousne do spodního rtu, v jejích černě orámovaných očích se zračí nejistota.

„Jsi na řadě,“ řeknu. Stáhne se jí krk, zatímco polyká své myšlenky jako posledních deset let.

„Fajn… fajn!“ Vzdá se. Obejde pohovku a posadí se do nastavitelného křesla. Hra na kočku a myš může začít. S tím nemám problém.

Já se posadím na lenošku a netrpělivě čekám. Palcem si začne otáčet snubním prstenem. Když si všimne, že ji pozoruju, přestane. Skoro mě rozesměje, když zatáhne za páčku křesla a uvelebí se do něj, jako kdyby jí patřilo.

„Máš Coca-Colu?“

Vstanu a jdu do lednice. Colu nepiju, ale kupuju ji. Možná pro ni. Nevím. Otevře ji, přiloží si lahev ke rtům a pije. Miluje to pálení.

Když dopije, otře si hřbetem ruky ústa a podívá se na mě jako na nějakého hada. Ona je ten had.

„Můžeme být kamarádi?“

Rozhodím rukama a nakloním hlavu, jako kdybych netušil, o čem mluví. Já to zvládnu. Stejně se od sebe nedokážeme držet dál, takže jaká je jiná alternativa? Začne škytat.

„Víš, ještě nikdy jsem nepoznala nikoho, kdo by toho tolik řekl, aniž by otevřel pusu,“ prohodí.

Zazubím se. Když ji nechám mluvit bez přerušení, vždycky mi poví víc, než původně chtěla.

„Nenávidím se. To už jsem mohla na ulici vypustit podělanou Casey Anthonyovou.“

„Kde je Noah?“

„V Německu.“

Zvednu obočí. „On byl během verdiktu pryč?“

„Sklapni. Nevěděli jsme, jak dlouho bude porota zasedat.“

„Měla bys přece slavit.“ Opřu se a přehodím si paže přes opěradlo.

Začne brečet, stoický výraz a slzy jí tečou z očí jako z kohoutku.

Zůstanu sedět. Rád bych ji utěšil, ale kdybych se jí dotkl, už bych nedokázal přestat.

„Vzpomínáš, jak jsi na škole brečela, protože sis myslela, že neuspěješ při testu, a profesor si myslel, že máš epileptický záchvat?“

Rozesměje se. Uvolním se.

„Dělala jsi svou práci, Vévodkyně,“ zašeptám. „A moc dobře.“

Přikývne a vstane. Náš čas vypršel.

„Calebe… já…“

Zavrtím hlavou. Nechci slyšet, že ji mrzí, že přišla a už se to nestane.

Doprovodím ji ke dveřím.

„Měla bych říct, že mě mrzí, co se stalo s Leah?“ Podívá se na mě zpoza řas. Slzy jí rozmazaly řasenku. Jiná žena by vypadala ušmudlaně, Olivia je neskutečně sexy.

„Stejně bych ti to nevěřil.“

Pousměje se; od rtů až k očím.

„Přijď k nám na večeři. Noah tě chtěl vždycky poznat.“ Rozesměje se, protože si všimne mého skeptického výrazu. „Je skvělý. Vážně. Přijdeš i s doprovodem?“

Promnu si obličej a zavrtím hlavou. „Večeře s tvým mužem zrovna není na mém seznamu posledních přání.“

„To pro mě nebyla ani obhajoba tvé exmanželky.“

Trhnu sebou. To zabolelo.

„Takže příští úterý v sedm?“ mrkne na mě a prakticky z mého bytu vyskočí.

Nesouhlasím s tím, ovšem ona ví, že přijdu.

Sakra. Jsem pod pantoflem.

2

SOUČASNOST

Zavolám svému doprovodu. Jako vždycky nestíhá. Poslední tři měsíce jsem ji vídal dvakrát týdně. Překvapilo mě, jak moc jsem si užíval její společnosti, obzvlášť po tom, co se stalo s Leah. Na chvíli jsem měl pocit, že jsem se ženami skončil, ale asi jsem závislý.

Dohodneme se, že nepřijedeme spolu, ale setkáme se až u Olivie. Pošlu jí adresu a zastřihnu si vousy na bradku. Po vzoru Jamese Deana si obléknu modré džíny a bílé tričko. Na prsteníčku mám stále neopálenou stopu po snubním prstenu. První měsíc po rozvodu mi chyběl, a kdykoliv jsem si všiml prázdného prstu, lekl jsem se, že jsem prsten ztratil. Pravda mě vždycky zadusila, jako kdybych měl plnou pusu vaty. Přišel jsem o manželství, ne o prsten, a byla to moje chyba. Z „navždy“ se stalo pět let a z „dokud nás smrt nerozdělí“ neslučitelné rozdíly. Manželství mi chybí, nebo spíš jeho představa. Moje matka vždycky říkala, že jsem se pro manželství narodil. Promnu si prsteníček, zatímco čekám na výtah.

Pořád bydlí ve stejném bytě. Byl jsem tu jednou během soudního procesu s Leah. Je asi třikrát větší než můj, s okny sahajícími od podlahy až ke stropu, která poskytují výhled na oceán. Předvádí se. Olivia ani nemá oceán ráda. Jednou do něj zvládla strčit palec. Bydlí v nejvyšším patře. Svírám lahev vína a výtah cinkne. A je to jediný byt na patře.

Prohlédnu si věci na chodbě: boty na tenis – jeho; pokojová květina – jeho; štítek na dveřích s nápisem Jdi pryč! – její. Ostražitě si ho prohlížím. Budu se muset chovat slušně – žádné flirtování, žádné doteky, žádné svlékání pohledem. Musím se soustředit jen na svůj doprovod, a to by neměl být problém. Pousměju se, zatímco čekám, až mi Olivia otevře. Dveře se otevřou, než stihnu zazvonit. Stojí v nich muž. Rozpačitě na sebe civíme dobrých deset vteřin. Zapomněla mu říct, že přijdu? Pak si prohrábne polovlhké vlasy a usměje se.

„Calebe,“ vypraví ze sebe.

Haon.

Prohlížím si ho. Je o kousek menší než já, ovšem silnější – dobře stavěný. Tmavé vlasy nakrátko – na spáncích šediny. Odhadoval bych ho na třicet pět let, ale od soukromého detektiva vím, že je mu třicet devět. Je židovského původu; kdybych to nepoznal podle jeho vzhledu, prozradil by mi to přívěsek na krku s Davidovou hvězdou. Je to pěkný chlap.

„Noah.“ Podá mi ruku a já si s ním vesele potřesu. Ironie, že se naše ruce dotýkaly stejné ženy, mě trochu škodolibě potěší.

„Poslala mě, abych je uklidil,“ prohodí a zvedne boty na tenis. „Neříkej jí, žes je tady viděl. Ona je na pořádek nácek.“

Zachechtám se, že ji její židovský manžel nazval náckem, a následuju Noaha dovnitř. Pohled na vstupní halu mě rozhodí. Je to tu jiné než při mé poslední návštěvě. Chladnou bílou a černou vyměnila za teplé odstíny. Vypadá to tu jako domov – dřevěná podlaha, koberce, serepetičky. Popadne mě žárlivost, ale rychle ji v sobě zadusím, protože Olivia vychází z kuchyně a svléká si zástěru.

Hodí ji stranou a obejme mě. Na zlomek vteřiny mám pocit, že je všechno tak, jak má být. Ale na to je moc ztuhlá. Nemůžu si pomoct, cítím se příšerně. Navíc musím krotit svůj úsměv, který se mi v její blízkosti vždycky rozzáří. Noah nás sleduje, takže jí předám víno.

„Ahoj, Vé-Olivie. Nevěděl jsem, co bude k večeři, tak jsem přinesl červené.“

„Malbec,“ přečte Olivia a zazubí se na Noaha. „Tvoje oblíbené.“ Když se na něj podívá, vidím v jejích očích opravdovou náklonnost. Ptám se sám sebe, jestli jsem se takhle dřív díval na Leah a jak to Olivia mohla během soudního procesu vydržet.

„Podává se jehněčí,“ oznámí. „To se k tomu dokonale hodí.“

Někdo zazvoní. Okamžitě se cítím líp. Olivia po mně loupne pohledem, jako kdyby se snažila přijít na to, co mám za lubem. Pousměju se. Konečně získám odpověď. Buď pochopí, o co se snažím, nebo ne. Noah otevře dveře. Pořád se na sebe s Olivií díváme. Je celá strnulá a nervózní a čeká, koho jsem přivedl. Zaslechnu za sebou ženský hlas. Olivia se snaží podívat za mě, ale Noah jí zatím blokuje výhled. Když uhne a pozve hosta dál, dostanu to, co jsem chtěl. Olivia v šoku, Olivia odzbrojená, Olivia naštvaná. Zbledne a rukou se u klíční kosti chytne za jednoduchý řetízek s diamantovým přívěskem. Noah ustoupí stranou a já se s úsměvem otočím na Jessicu. Na Jessicu Alexandrovou.

„Jess, Olivii si asi pamatuješ,“ prohodím. Jess přikývne a na tu černovlasou manipulantku, která ji vykopla z mého života jako bowlingovou kuželku, se upřímně zasměje. „Ahoj, cizinko,“ řekne. Vykročí a překvapenou Olivii obejme. „Dlouho jsme se neviděly.“

Jessica Alexanderová si mě našla na Facebooku. Napsala mi, že opět bydlí nedaleko Miami a že by se mnou ráda zašla na skleničku. Když jsem její zprávu četl, byl jsem opilý a rovnou jsem jí poslal své číslo. Druhý den jsme se sešli v baru Louie. Vypadala stejně jako tenkrát: dlouhé vlasy, dlouhé nohy, krátká sukně. Můj studentský vkus mě stále přitahoval a stejně tak i její povaha – která byla překvapivě ještě laskavější, než si vzpomínám. Po těch dvou zmijích, které jsem miloval, jsem zatoužil po pořádné dávce dobra. O tom dítěti jsme spolu nemluvili, ale o Estelle jsem jí pověděl. Jak jsem pochopil, neměla vůbec tušení o Oliviině roli v našem rozchodu. Začali jsme se pravidelně vídat. Ale zatím jsme spolu nespali.

Sleduju Oliviin výraz přes Jessičino rameno. Vždycky se uměla ovládat. Ovšem udělá to nejúžasnější gesto. Rozesměje se a obejme Jessicu jako starou kamarádku. Jsem v takovém šoku, až couvnu. Noah se trochu zvědavě dívá, jak se všechno postupně odkrývá. Nepochybně jsme pro něj jako postavy z filmu.

„Pojďte dál, pojďte dál.“ Olivia nás popožene do obývacího pokoje a vítězně mě probodne pohledem. Uvědomím si, že se z ní nestal lepší člověk, ale jen lepší herečka.

Bod pro ni. Tohle bude ještě zábava.

Jess odběhne Olivii pomoct do kuchyně, zatímco my s Noahem vedeme nad podnosem s krekry a sýrem Brie společenskou konverzaci; mužská témata, jako je sport – Marlins, Dolphins Miami, cvičení… zadáky, nadhazovače – věci, které už mě dávno nezajímají.

„Je ti tahle situace nepříjemná?“

Překvapeně se na něj podívám. On to ví. No, sakra. Ale díky jeho přímočarosti se mi uleví.

„A tobě by nebyla?“ Vezmu si od něj whisky, kterou mi podá. Single malt, black label – slušná.

Posadí se naproti mně a zazubí se. „Byla.“

Kolik toho asi ví? Ledaže… by si byl jejich vztahem tak jistý, takže si nedělá starosti. Opřu se a dívám se na situaci jiným pohledem. Nejspíš to není žárlivý typ.

„Jestli s tím nemáš problém ty, tak já taky ne,“ podotknu.

Hodí si kotník přes koleno a uvelebí se. „Ty sis mě nechal prověřit?“

„Ve třech různých zemích,“ usrknu si whisky a nechám ji poválet na jazyku.

Noah přikývne, jako kdyby to čekal. „A našel jsi něco, co se ti nelíbí?“

Pokrčím rameny. „Oženil ses s mou první láskou. Nelíbil ses mi už dávno.“

Usměje se jedním koutkem a pomalu přikývne.

„Já vím, že ti na ní záleží, Calebe. To je v pořádku. Dokud se od ní budeš držet dál, ani jeden z nás nebude mít problém.“

Holky přijdou za námi. Vstaneme. Olivia vycítí napětí a těká mezi námi věčně chladným pohledem.

Vyber si mě.

Zastaví se u Noaha. Jejich vzájemná intimita mě sžírá. Zuřím. Skřípu zuby. Olivia si toho všimne. Sice přestanu, jakmile se mi podívá na čelist, ale už je pozdě. Teď ví, co cítím.

Povytáhne své dokonalé obočí.

Bože. Nenávidím to.

Chtěl bych jí naplácat na zadek.

Jehněčí je rozvařené a chřest rozbředlý. Přesto jsem ohromený, že ty její zákeřné ručičky vaří. Dojím a nechám si přidat. Když nenuceně vypije tři skleničky vína, v duchu se ptám, jestli je to nový zvyk, nebo je z té večeře nervózní. Vypráví nám vtipné historky o klientech. Noah je jí evidentně okouzlený. Sleduje všechno, co dělá, s lehkým úsměvem na rtech. Vidím se v něm. Olivia se začne Jessiky ptát, jak se jí daří. Není mi to příjemné. Dávám si pozor, abych se na Olivii moc nedíval a abych se neodvracel, když se baví s Noahem, protože mi to vadí. Ale je obtížné nevšimnout si jejich vzájemné energie. Olivia je z něj upřímně nadšená a v jeho přítomnosti se chová jemněji. Od té chvíle, co jsem k nim přišel, nevypustila ani jednu nadávku – což je asi nejdelší doba, po kterou by se Oliviina ústa dala považovat za čistá.

Její ústa.

Noah je typ osobnosti, který dokáže do bizarní situace vnést klid. Ten chlap je mi sympatický, ačkoliv má mou holku. Taky má koule na to, aby mě varoval.

Když se loučíme v hale, Olivia se mi odmítá podívat do očí. Vypadá vyčerpaně, jako kdyby si na ní večeře vybrala svou daň. Stojí vedle Noaha a chytne ho za ruku. Chtěl bych vědět, co cítí. Chci být ten, kdo ji umí uklidnit.

Jess se mnou jde domů a stráví u mě noc. A od své matky mám v mobilu čtyři nepřečtené zprávy, ve kterých se mě ptá na Londýn.

Probudí mě vůně slaniny. Slyším cinkání nádobí a tekoucí vodu. Jdu se do kuchyně podívat nahý. Jess připravuje snídani. Opřu se o linku a sleduju ji. Byl jsem ženatý pět let, a svou manželku jsem ani neviděl rozbít vejce. Má na sobě jedno z mých triček a vlasy smotané do nedbalého drdolu. Velmi sexy. Obdivuju její nohy; nekonečné. Jsem na nohy. Ta scéna z Pretty Woman, kde Vivian říká Richardovi přesnou délku svých nohou, je nejlepší z celého filmu. Když má žena pěkné nohy, dokážu jí toho hodně odpustit.

Jessičiným nohám se nic nevyrovná.

Sedím, zatímco mi podává šálek kávy a nesměle se na mě usmívá, jako kdybychom tohle nikdy nedělali. Mám ji opravdu rád. Miloval jsem ji; a bylo by snadné se do ní zase zamilovat. Je krásná – krásnější než Leah, krásnější než Olivia. Může být někdo krásnější než Olivia?

„Nechtěla jsem tě budit,“ řekne. „Takže jsem se zabavila tím, že ti uvařím.“

„Že mi uvaříš,“ zopakuju. To se mi líbí.

„Mám radost, když pro tebe můžu něco udělat.“ Stydlivě se usměje. „Chyběls mi, Calebe.“

Překvapeně zamrkám očima. Co by se stalo, kdyby mi tenkrát o tom těhotenství řekla a nešla na potrat? Měli bychom desetileté dítě.

Obejmu ji a políbím. Nikdy neprotestuje, nikdy nepředstírá, že mě nechce. Odvedu ji na pohovku a toasty necháme spálit.

Později ten den sedím v kavárně dole v ulici a popíjím espresso. Jess musela jít do práce. Pípne mi mobil. Zpráva.

O: Takže?

Pousměju se, a než odpovím, kávu dopiju.

Takže co?

Následuje delší pauza. Olivia přemýšlí, jak ze mě nenápadně dostat informace.

O: Nehraj hry!

Vzpomínám si, jak jsi mě o to žádala naposledy. Mám pocit, že to bylo v tom sadu s pomerančovníky.

O: Naser si. Co říkáš na Noaha?

Je fajn

Co říkáš na Jess???

O: Pořád ta stejná blbka

Vybuchnu smíchy, až vzbudím pozornost u ostatních hostů kavárny.

Posbírám si věci a chystám se k odchodu. Vždycky jde přímo k věci. Když mi mobil pípne znovu, jsem skoro u auta.

O: Nezamiluj se do ní.

Na tuhle zprávu civím hodně dlouho. Jedna minuta – tři. Co po mně vlastně chce? Neodpovím. Mám pocit, jako kdyby mi na dálku dala pěstí.

A to je všechno. Neuslyším o ní další rok.

3

MINULOST

Když jsem ji uviděl poprvé – můj bože – jako kdybych během života ještě neviděl jinou ženu. Zaujala mě její chůze. Pohybovala se jako voda: ladně, ovšem odhodlaně. Všechno ostatní kolem se rozostřilo a soustředil jsem se jen na ni. Jediný pevný bod ve změti tvarů a barev. Když se zastavila pod tím groteskním, zkrouceným stromem a věnovala mi ten nejostřejší pohled, který jsem kdy obdržel, usmál jsem se. Toho stromu jsem si nikdy předtím nevšiml; jedna z těch věcí, u níž žasnete, jak je možné, že jste ji míjeli bez povšimnutí. Jeden z mých kamarádů mě praštil do paže, abych dával pozor. Bavili jsme se o basketbalu. Kouč polovinu týmu dočasně vyloučil za kouření trávy a najednou jsme museli odehrát několik posledních zápasů bez našich nejlepších hráčů. Ale jakmile jsem ji uviděl, konverzace pro mě skončila. Kluci potutelně sledovali můj pohled. Měl jsem jistou pověst. Pořvávali na mě, ještě když jsem pod ten strom vlezl. Stála ke mně zády. Měla vlasy, do nichž byste nejradši zabořili ruce – tmavé a nezkrotné, sahající až do pasu. Moje první věta měla znít: Vezmeš si mě? Místo toho jsem prohodil: „Co ti ten strom provedl?“

Otočila se na mě tak prudce, až jsem ucouvl. Vyhodila mě z rovnováhy a nejistě jsem zavrávoral. Na takové pocity jsem nebyl zvyklý. Zbytek rozhovoru mi pošramotil ego.

„To byla jen otázka, sluníčko. Nebij mě.“ Sakra, byla pěkně nepřátelská.

„Potřebuješ něco?“ odsekla.

„Jen jsem chtěl zjistit, proč se na ten strom tak mračíš.“ Trapné, ale co jsem měl říct? Buď měla fakt špatný den, nebo se takhle chovala vždycky. A stejně jsem tam zůstal s ní.

Najednou vypadala otráveně. „To se se mnou snažíš flirtovat?“

Zatraceně. Stalo se z toho to nejpodivnější setkání s holkou, které jsem zažil. Takže jsem se jí představil.

„Prosím?“

„Moje jméno…“ Podal jsem jí ruku. Chtěl jsem se jí dotknout. Byla ledová. Jako kdyby její osobnost prosakovala kůží. Svou drobnou ruku ode mě odtáhla moc rychle.

„Jo, snažil jsem se s tebou flirtovat. Ale odpálkovala jsi mě.“ Nevzpomínám si, že bych si někdy v životě potřásl rukou s holkou. Bylo to zvláštní. Pro ni taky. Zvedla obočí a rozhlédla se po parkovišti, jako kdyby čekala na vysvobození.

„Hele, fakt bych tu ráda stála a krmila tvé ego, ale musím jít.“

Krmila. Uměla člověka pěkně setřít. Bože. Co to sakra bylo za holku? A jaké by to s ní bylo, kdyby nebyla tak nepřátelská? Už byla na odchodu. Musel jsem něco podniknout, aby na mě nezapomněla. Takže jsem se jí rozhodl urazit.

„Kdyby ses narodila jako zvíře, byla bys lama,“ zavolal jsem na ni. Byla to pravda. Náhodou jsem měl lamy rád. Byly odměřené a koukaly na vás úkosem. Když jste je naštvali, poplivaly vás. Mému bráchovi se to jednou stalo při návštěvě dětské zoo. A najednou to byla moje oblíbená zvířata. Jenže to ona nevěděla. Věděla jen to, že jsem ji přirovnal ke zvířeti, a to ji nakrklo.

„Uvidíme se,“ podotkl jsem, než jsem se otočil. A byla to pravda. Rozhodl jsem se tuhle chladnou, drsnou holku uhnat. Dobudu její ledový palác a rozpustím ho. Byl jsem zvyklý na to, že mě chtěla každá; tahle se mnou nechtěla mít nic společného – ani mi neřekla své jméno. Když jsem sledoval, jak odchází, věděl jsem dvě věci: chci ji a bude mě to stát spoustu námahy.

Nikdo ji neznal. To mě úplně vyvedlo z míry. Ta holka byla jedinečná, takže jsem si myslel, že o ní bude vědět každý kluk v kampusu – sexy tmavé vlasy, spalující pohled a pas tak úzký, že byste ho objali jen rukama. Nakonec jsem musel využít známosti jedné holky ze studijního oddělení, se kterou jsem chodil na střední a která pro mě měla pořád slabost.

„Calebe, tohle bych neměla,“ řekla a naklonila se přes přepážku. Snažila se mě přimět, abych se jí podíval do výstřihu. Nepovedlo se.

„Jen jednou, Rey.“ A to stačilo.

„Fajn, která je to budova?“

Viděl jsem tu tajemnou holku zacházet do Connerovy budovy.

„Tam bydlí přes pět set holek. Musíš být konkrétnější.“

„Druhačka,“ hádal jsem.

Naťukala něco do klávesnice. „Bezva, teď už jen dvě stě.“

Snažil jsem se z hlavy vytáhnout něco dalšího. Modré džíny, bílá košile, černý lak na nehty. Pokusil jsem se uhodnout její hlavní předmět.

„Zkus práva nebo filozofii,“ řekl jsem. Měla bojovnou, právnickou povahu. Ovšem taky zírala zamyšleně do stromu…

Rey na mě po chvíli otočila monitor. Začal jsem si prohlížet fotografie v registru. Bylo to okolo třiceti stránek. Rey listovala a já hledal.

„Pospěš si, Casanovo. Ještě budu mít průšvih.“

„Není tady,“ prohodil jsem po chvíli. „Asi mám tentokrát smůlu. Každopádně, díky.“

Rey otevřela ústa, aby něco řekla, ale rychle jsem na ni mávl a pospíchal ven. Fotka té holky tam byla; třetí odshora. Jen jsem nechtěl, aby na ni Rey měla spadeno – ráda roznášela drby o holkách, které se mi líbily.

Olivia Kaspenová. Aivilo. Dokonalé jméno pro malého, dokonalého snoba. Usmíval jsem se celou cestu zpátky kolej.

A všude jsem ji hledal. Do tělocvičny nechodila. Nikdy jsem ji neviděl v kavárně a ani na zápasech. Vrátil jsem se zpátky na místo, kde jsem ji potkal, a poflakoval se před její budovou. Nic. Buďto to byla prvotřídní samotářka, nebo se mi to celé jen zdálo. Olivia Kaspenová. Něco mezi Sněhurkou a zlou královnou. Musel jsem ji najít.

O týden později mě přešel smích. Všiml jsem si, že sedí na tribuně při jednom z našich posledních zápasů sezony. Měli jsme nakročeno do play-off a vyhrávali o deset bodů. Jakmile jsem ji uviděl, už jsem se nedokázal soustředit. Pořád jsem se díval k lavičkám, kde seděla s kelímkem v ruce. Jedno bylo jisté – nedívala se na mě. Nevím, co mě to popadlo, když jsem si myslel, že bych ji mohl ohromit svou hrou, ale zkusil jsem to. Hostující tým pokračoval ve skóre deset-něco. Zápas byl vyrovnaný. Stál jsem na čáře trestného hodu a dodnes netuším, co mě přinutilo k tomu divadlu, které nás stálo zápas. Rozeběhl jsem se ke svému kouči. Obyčejně by mi něco takového neprošlo a vykopli by mě z týmu, ale byl jsem úspěšný oblíbenec a taky pomohlo, že kouč byl přítel naší rodiny.

„Nemůžu se soustředit. Musím si něco vyřídit,“ řekl jsem mu.

„Calebe, to si ze mě děláš prdel.“

„Trenére,“ zašeptal jsem. „Dejte mi dvě minuty.“

Přimhouřil oči a prohlédl si mě skrz brýle. „Jde o tu holku?“

Ztuhla mi krev v žilách. Můj kouč byl všímavý člověk, ovšem…

„O tu pohřešovanou?“ dořekl.

Tupě jsem na něj civěl. O Lauru? Chodili jsme spolu, ale nebylo to nic vážného. V duchu jsem si říkal, jestli mu mí rodiče něco neřekli. Moje matka se přátelila s její matkou. Když jsme se začali s Laurou vídat, byla nadšená, ale Laura byla kráska bez osobnosti. Rychle to mezi námi vyprchalo. Než jsem ho stačil opravit, prohodil: „Tak běž a pospěš si.“

Přerušil hru a svolal tým k sobě.

Schody jsem vybíhal po dvou. Čím víc jsem se blížil, tím byla bledší. Když jsem si vedle ní dřepl, vytřeštila oči a vypadala, že vystřelí z místa.

„Olivie,“ řekl jsem. „Olivie Kaspenová.“

Byla v šoku, ale brzy se vzpamatovala. Očima pátrala v mé tváři a pak prohodila: „Bravo, zjistil sis moje jméno.“ A šeptem dodala: „Co to k sakru vyvádíš?“

„V kampusu jsi docela záhada,“ prohlásil jsem a přejel jsem pohledem po jejích ústech. Ještě nikdy jsem neviděl tak smyslné rty. Proč mi trvalo takhle dlouho, než jsem je našel?

„Půjdeš konečně k věci, nebo jsi zastavil hru, aby ses mohl chlubit svými detektivními schopnostmi?“

Bože. Nemohl jsem se nezasmát. Chtěl jsem jí říct přímo na místě, že se s ní ožením, ale byl jsem si dost jistý, že by mi vrazila facku. Chtěl jsem ji okouzlit. U všech ostatních holek to fungovalo. Ale jestli mě setře.

„Když se trefím, půjdeš se mnou na rande?“

Obrátila oči v sloup. Výraz v její drobné, nádherné tváři byl plný znechucení. Pak okopírovala mou hlášku a nazvala mě pávem.

„To ti asi trvalo celý týden, než jsi to vymyslela, co?“ ušklíbl jsem se. Byl jsem si docela jistý, že si na nedostupnou jen hraje.

„No a?“ ucedila a pokrčila rameny.

„Takže by se dalo říct, žes na mě celý ten týden myslela, hm?“

Když jsem byl malý, sledoval jsem animák Looney Tunes. Když se postavičky v seriálu naštvaly, vycházel jim z nosu kouř. Obvykle je to nadzvedlo ze země. A přesně takhle se tvářila Olivia.

„Ne… a… ne. Nepůjdu s tebou na rande.“ Už se na mě ani nedívala. Nejradši bych ji chytl za bradu a natočil ji k sobě.

„Proč ne?“ Původně jsem chtěl říct: Proč sakra ne?

„Protože já jsem lama a ty pták. NEHODÍME se k sobě.“

„Fajn,“ prohodil jsem otráveně. „Tak co mám teda udělat?“ Byl jsem vykolejený – prosit holku, aby se mnou šla na rande. Bylo to na hlavu.

„Musíš minout.“

Díval jsem se do jejích chladných, modrých očí a věděl jsem, že jsem právě potkal typ holky, o kterém se píše v knihách. Byla odlišná.

„Když mineš, půjdu s tebou,“ zopakovala.

Nevěděl jsem, co říct. Byl jsem v šoku. Rozeběhl jsem se zpátky na hřiště s myslí plnou protikladných myšlenek, až jsem měl pocit, že mi exploduje hlava. Byl to šílený požadavek. Ona byla šílená. Do. Hajzlu.

Ovšem když jsem se postavil na čáru trestného hodu s míčem v ruce, měl jsem pár vteřin na zamyšlení. Byl jsem naštvaný. Měl jsem udělat to, co bylo přirozené, totiž vyhrát zápas, ale pořád jsem viděl její tvář. Jak mě sjela pohledem a řekla: „Musíš minout.“ V očích měla něco, co jsem ze sebe nedokázal setřást. Chtěla po mně nemožné. Nastavila laťku vysoko a čekala, že selžu.

Zvedl jsem míč a svíral ho v rukou, jako kdyby byl prodloužením mého těla. Kolik hodin týdně jsem trávil basketbalem? Dvacet… Třicet? Trefit tenhle koš pro mě byla hračka – trefil bych ho poslepu. Ovšem něco v její tváři mi kolem zápěstí omotalo neviditelnou strunu a přimělo mě držet míč pevněji, než bych měl. Všimnul jsem si smutného vítězství v jejím pohledu, jako kdyby se smířila s tím, že jsou všichni kluci stejní. Mýlila se, pokud měla pocit, že dokáže odhadnout moje další kroky. Pokud jsem ji chtěl…

Chtěl jsem ji.

A tak jsem minul.

Tohle na mě bylo moc.

4

MINULOST

Minul jsem. Lidi se na mě koukali, jako kdybych celou tělocvičnu vystřílel samopalem. Moje matka si ze mě vždycky utahovala, že neberu nic vážně. Náš rodinný vtip – nedostatek oddanosti. Byl jsem dobrý skoro ve všem, na co jsem sáhl, ale nic z toho jsem nemiloval. Ani basketbal, ani finančnictví, ani plavbu nebo peníze, které do naší rodiny proudily. Vyvolávalo to ve mně pocit prázdnoty. Mí kamarádi – ti, se kterými jsem vyrůstal – trávili většinu svého času a utráceli většinu svých peněz za místa ve VIP boxech na baseballových, fotbalových nebo basketbalových zápasech. Já jsem na zápasy taky chodil a bavily mě, ale že by mě to zrovna naplňovalo… Začal jsem číst filozofické knihy. Ve druhém ročníku jsem se dokonce zapsal na několik přednášek. Bavilo mě to. Filozofie mi dala víru. Ovšem když do mého života vstoupila Olivia Kaspenová, poprvé jsem se cítil něčemu oddaný; její filozofii, jejím emocím. Bral jsem ji vážně; celých sto padesát sedm centimetrů její osoby. Byla výřečná, povýšená a nikdy se neusmívala, přesto se mi líbila. Chtěl jsem jí něco věnovat. Takže jsem minul koš.

„Je to pravda?“

Zvedl jsem hlavu od talíře s lívanci. Desiree, jedna z roztleskávaček, se posadila naproti mně. Měla na sobě make-up z předešlé noci a dres mého kamaráda Kiela. Proč holky pořád nosily klučičí dresy? Eerised.

„Co jako?“

„Žes minul kvůli nějaký holce?“

„Kdes to slyšela?“ odsunul jsem talíř a napil se čaje.

„Mluví o tom úplně všichni.“ Zaculila se, utrhla si kousek z mého lívance a vložila si ho mezi zuby.

Přimhouřil jsem na ni pohled. Nebylo snadné zachovat si svůj obvyklý šarm, když se mi potily ruce. „A kvůli komu jsem to měl udělat?“ Kdyby lidi kolem mě zjistili, že jsem koš minul schválně kvůli Olivii, udělali by jí ze života peklo.

Desiree si olízla javorový sirup z prstů. „Něco jsem zaslechla. Ale kdoví, jestli je to pravda. Znáš lidi.“

Pokrčil jsem rameny, abych vypadal uvolněně, ale byl jsem celý ztuhlý.

„Pobav mě, Des.“

Semkla rty a naklonila se blíž. „Jedna budoucí právnička. Nikdo ji moc nezná. A pár lidí tvrdí, že tě s ní viděli mluvit před zápasem.“

„Třeba jsem prostě hrál blbě,“ podotkl jsem, odložil hrnek a vstal.

Desiree se na mě usmála. „Třeba. Jenže ty nikdy nehraješ blbě. A jestli chceš slyšet můj názor, přijde mi to docela romantický.“

„Romantický?“ zopakoval jsem.

„Jo. Ta holka musí být hodně hezká.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zloděj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.