Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

Rachel Van Dyken: Zničená

Vydání první

Copyright © 2013 by Rachel Van Dyken

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2391. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ruin vydaného v roce 2013

Český překlad © 2020 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Art by Jena Brignolia

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1466-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1467-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Rachel Van Dyken

ZNIČENÁ

Věnování

Strýčku JoBobe, když na tebe pomyslím, když uslyším tvoje jméno, tak první slovo, které mě napadne, je odvaha. A další slovo? Hrdina. A další? Mírotvůrce. Jsi mírotvůrce, jsi bojovník a jsi příkladem člověka, kterého by každý z nás měl mít ve svém životě. Tolik obdivuji tvoji odvahu. Nenechal ses tou rakovinou zlomit. Místo toho, aby ses jí nechal zničit, tak jsi ji využil k tomu, abys lidem umožnil žít lepší život. Slovy nejde vyjádřit, jaký vliv jsi měl na můj život.

Mé drahé tchyni, která bojovala s rakovinou prsu, dívala se jí přímo do tváře a nevzdala se – mám tě ráda.

Monice – holka, zvládneš to. Vypořádáš se s tím a pak si dáš skleničku vína a přečteš si tuhle knihu.

Všem, jež rakovina připravila o někoho blízkého, všem, kteří s ní bojují – lékařům, rodinám i těm, kteří museli pohřbít svoje milované.

Moje srdce bije pro vás.

Tahle knížka je pro vás.

Prolog

„Slyšíš mě? Kiersten?“ Jeho hlas zněl tak blízko. Možná že kdybych zavřela oči, připadalo by mi to skutečnější. Natáhla jsem se, abych se ho dotkla, ale jediné, co jsem nahmatala, byl vzduch. Nebyl tu. Byl pryč.

Takže se to vážně stalo.

Párkrát jsem zamrkala a pokusila se soustředit na to, co bylo opravdu přede mnou. Přelud vypadal jako on, ale stál příliš daleko. A proč jsem vlastně ležela na zemi?

„Vrať se ke mně.“ Při zašeptání se jeho rty pohnuly. „Tohle se mi nelíbí, Kiersten. Tohle se mi ani trochu nelíbí, zlato.“ Světle modré oči mu zářily příslibem. „Všechno bude v pořádku. To ti slibuju.“

Ale nic nebylo v pořádku. Věděla jsem to. A on to taky věděl.

Byl pryč – a to znamenalo, že mám halucinace.

Ztratila jsem lásku svého života – a zároveň nejlepšího přítele. Kolikrát lidi můžou přežít takovou ztrátu, než sami zemřou? Než je zármutek definitivně pohltí? Mysl mi zaplavily vzpomínky: na rodiče, na něj, jak hraje americký fotbal, na všechny ty body seznamu, které jsme společně plnili.

Na náš první polibek.

Na naše poslední společné chvíle.

A pak na nemocnici.

Neměli jsme dost času – a já nenáviděla Boha, že mě o všechno připravil. Nenáviděla jsem představu, že zůstanu navždycky sama a budu až do konce života truchlit nad ztrátou všech, které jsem milovala.

Naposledy jsem se natáhla, abych se dotkla jeho tváře. Tentokrát se mé prsty dotkly teplé kůže. Ale všechno to byl jen sen. Pokud to byl sen, tak jsem si užívala, jak jeho úsměv všechno kolem rozzářil. Jeho rty se dotkly mého čela. Zavřela jsem oči a modlila se k Bohu, aby si mě taky vzal k sobě.

Protože jsem věděla, že ve chvíli, kdy se probudím, mu budu muset říct znovu sbohem. A netušila jsem, jestli se tentokrát dokážu z toho jediného slova, které jsem musela vyslovit, vzpamatovat. Sbohem – ten, kdo to slovo vymyslel, by měl shořet v pekle.

Kapitola první

Slabost je jen bolest, která opouští tělo.

Před třemi měsíci

Kiersten

Opakovala jsem si ta slova jako mantru pořád dokonala, až jsem si myslela, že se z toho zblázním. Není to skutečné. Mám jen znovu noční můru. Není to skutečné.

Nikdy není dobrým znamením, když vás ze spánku probudí váš vlastní křik. Slyšela jsem, jak se blíží kroky ke dveřím, ty se vzápětí otevřely a objevila se moje spolubydlící. Víte, přesně ta, se kterou jsem se seznámila sotva před pár hodinami.

„Jsi v pohodě?“ Udělala opatrný krok do pokoje a založila si ruce na prsou. „Slyšela jsem křik.“

Jasně. Byla jsem blázen. Chtěla jsem začít znovu, a čeho jsem dosáhla? Bodu za to, že jsem traumatizovala svoji spolubydlící, což byla taky jediná přátelská tvář, kterou jsem potkala od příjezdu na Washingtonskou univerzitu.

„Ehm, no jo.“ Podařilo se mi ze sebe vymáčknout, aniž by se mi roztřásl hlas. „Vím, že je to divný, ale trpím nočními můrami.“ Když jsem viděla nedůvěřivý výraz v její tváři, rychle jsem dodala: „Ale jen když jsem hodně vystresovaná.“ A když beru silné oblbováky, ale to jsem radši vynechala.

„Ach.“ Olízla si rty a podívala se za sebe do chodby. „Chceš, abych spala u tebe na podlaze nebo tak něco? Udělám to, pokud se bojíš.“

Bůh požehnej jejímu dobrému srdci. „Ne,“ usmála jsem se. „Jsem v pohodě. Jen doufám, že jsem tě nevyděsila.“

„Jo, tak dobře…,“ mávla Lisa rukou. „Beztak se mi ta lampa v mém pokoji nijak zvlášť nelíbila.“

„Já jsem tím křikem rozbila lampu?“ Trhla jsem sebou.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Já tím, jak jsem spadla. Vypadá to, že pád z palandy bude nový druh rozcvičky. Ta blbá lampa mi akorát stála v cestě. Nedělej si s tím hlavu.“ Povzdechla si. „Neublížila jsem si. Rozbila se při pádu na zem. A pak jsem ji dorazila, když jsem uklouzla po medvídkovi, kterého jsem při pádu taky shodila. Ale to bylo vlastně super, protože mě tak vypodložil, když jsem upadla, že jsem z toho vyvázla jen se dvěma modřinami.“

Zakryla jsem si dlaněmi obličej. „Zatraceně! Vážně mě to mrzí!“

„Ne, to je v pohodě. Jsem chodící katastrofa.“ Zasmála se. „Ale jestli hodláš křičet celou noc, tak zůstanu na zemi. Dny ničitelky lamp jsou sečteny.“

S úsměvem jsem přikývla. „To určitě. Jen… nechci, abys…“

„Přestaň se omlouvat.“ Lisin úsměv byl vřelý a upřímný. „Ach, a jo, jsem náměsíčná, takže pokud se probudíš a uvidíš mě, jak nad tebou stojím, zkus mě, prosím, nepraštit do obličeje, jo?“

„Páni, jsem si jistá, že spolu budeme skvěle vycházet.“

Popadla přikrývku z mé postele a hodila ji na podlahu. „Pamatuješ si na ty kolonky na poznámky v registračních formulářích na kolej?“

„No jo.“

„Přísahám, že je tam dávají, aby mohli spárovat na pokojích všechny podivíny.“

Zívla jsem.

„Potřebuju polštář,“ oznámila mi Lisa. „Budu zpátky v cuku letu. Takže už žádný křik. Zavři oči a zítra ráno vyrazíme na lov kluků. Nech si o tom zdát.“

„Kluků?“

„Ehm…“ Lisa si zastrčila hnědé vlasy za ucho. „Teda pokud tě nezajímají holky. Chci tím říct, že je v pohodě, pokud to tak máš hozené, ale jen jsem si říkala…“

„Ne, to ne.“ Slabě jsem se zasmála. Vypadám, jako když jsem na holky? „Ne, nic takového, vážně. Jen jsem nikdy neměla přítele.“

„Ty ubohá dušinko!“ Myslela to vážně? „Jaks to mohla přežít?“

„S Netflixem, Johnnym Deppem a knížkami. Prostě jsem to dala.“ Pokrčila jsem rameny. „Věř mi, kdybys vyrostla ve městě, kde jsem vyrostla já, tak bys taky nikdy nebyla na rande.“

„Vážně? Proč?“ Rychle zvedla ruku na znamení, ať počkám, a vyběhla z místnosti. Když se vrátila, držela polštář. Hodila ho na podlahu, posadila se s nohama křížem a zívla. „Fajn, už můžeš pokračovat.“

„Kluci…“ Lehla jsem si na levý bok, abych se jí mohla dívat do obličeje. „Nezajímala jsem se o ně, protože moje město je tak malý, že kdybych kýchla špatným směrem, tak mi máma popřeje zdravíčko dřív, než si kýchnu podruhé. Jednou, když jsem dostala špatnou známku ve škole, se o tom psalo i v místních novinách.“

„Fakt? Co je tohle zatraceně za město?“

„Takové, které počítá, kolik lidí ho navštíví během hlavní sezony.“

„Co je to hlavní sezona?“ zeptala se Lisa.

„Turistická sezona. Když přijedou lidi na ochutnávky vína. V loňském roce jich dorazilo pět set, což je víc, než kolik má náš městys obyvatel.“

„No, z téhle informace jsem normálně dostala depresi,“ oznámila mi Lisa. „Takže žádní pěkní kluci?“

„Starostův syn byl pěkný.“

„Ach, to je super!“ vykřikla nadšeně.

„Jo, quarterback z fotbalového týmu si to taky myslel.“

„A tohle se dostalo do novin?“ zavrtěla se na dece.

Nakrčila jsem nos a přikývla. „Jo. Spolu s mojí špatnou známkou.“

„Radši bych brala tu špatnou známku.“

„Souhlas.“ Zasmála jsem se. Cítila jsem se v pohodě, protože někdo dokázal pochopit, jak moc mi vadí, když jsem v centru pozornosti. Napětí mě pomalu opouštělo.

„Fajn, tak tohle musíme okamžitě napravit.“ Olízla si rty. „Znám hafo lidí. Dneska ráno jsem jich potkala aspoň deset při zápisu. Jeden z nich měl tetování.“ Toužebně si povzdechla. „Děsně se mi to líbí.“

„Ale zakrývají ti kůži.“ Poukázala jsem na zjevný fakt. „A navíc jsou navždycky. Chci říct, nemyslíš si, že je to hnusný?“

„Kdo jsi?“ Zamžourala na mě. „To vaše město bylo postavené v pravěké jeskyni?“

„Hm…“ Zasmála jsem se. „Tos trefila.“

„Věř mi, jediný důvod, proč se ti nelíbí tetování, je ten, žes ho nikdy neviděla na pořádně žhavém mužském těle. Když uvidíš tu báječnou věc na břišácích, zatraceně rychle změníš názor. Zatraceně, když jsem naposledy viděla chlapa bez košile, co měl tetování, zeptala jsem se, jestli ho můžu olíznout.“

„Co na to řekl?“

Lisa si povzdechla. „No že jo…“ Pak pokrčila rameny. „Randili jsme spolu týden a pak jsem ho poslala k vodě a zamířila za lepším.“

„Lepším tetováním?“

„Jaks to uhodla?“ Pohodila hlavou a zasmála se. „Byla jsem vcelku známá tím, že jsem taková školní coura, ale bylo to lepší, než kdyby mě nikdo neznal.“

Nebyla jsem si jistá, že s ní souhlasím, ale radši jsem držela jazyk za zuby, zvlášť když mi došlo, že jsem ještě nikdy žádného chlapa ani nepolíbila. Bylo mi moc trapné přiznat naprostou nezkušenost, tak jsem jen pokrčila rameny. „Od toho je tu vejška, ne? Nový začátek a tak?“

„No jo.“ Její pohled se na okamžik odtrhl od mého. Úsměv jí zmizel z tváře. „V každém případě bychom se měly trochu vyspat, ať zítra na ten lov vypadáme k světu.“

„To je fakt.“ Znovu jsem zívla. „A díky, Liso, že jsi mě zkontrolovala.“

„Jaká bych to byla spolubydlící, kdybych se nepřišla podívat, co se děje?“

„Taková, která neničí lampy a neprobudí se o dvě modřiny bohatší?“

„Zatracená lampa,“ zamumlala. „Dobrou, Kiersten.“

„Dobrou noc.“

Kapitola druhá

Když něco vypadá, plave a kváká jako kachna, bude to patrně kachna.

Kiersten

„Jméno?“ Týpek se na mě ani nepodíval, jen se zarazil, když se jeho prsty vznášely nad obrazovkou iPadu. Probudila jsem se v sedm, takže jsem mohla provést časný zápis v osm. Stoly byly postavené před Studentským centrem v řadě jako ve vězení. Před nimi stálo asi dvacet mazáků s balíčky a znuděnými výrazy.

„Kiersten,“ odpověděla jsem.

Podrážděně si povzdechl. „V tomhle areálu studuje přes třicet pět tisíc studentů a ty chceš, abych si tě vyhledal podle křestního jména, Kiersten?“

„Pardón. Ehm. Jmenuju se Roweová. Kiersten Roweová.“

Pokračoval v psaní. „No, Roweová, Kiersten Roweová, zdá se, že máš zaregistrované předměty za devatenáct kreditů a ještě se musíš rozhodnout pro hlavní studijní obor.“

Co byl zač? Profilovač? „Tak je to správně.“ Zhoupla jsem se na patách a odkašlala si. Pořád se na mě ani nepodíval.

„Hmm…“ Prsty se plynule pohybovaly po obrazovce. „Fajn, posílám ti rozvrh na tvůj školní e-mail.“ Odložil iPad a popadl jeden balíček. „Tady je mapa kampusu, číslo poštovní schránky, studentský e-mail. Prostě všechno, co potřebuješ, najdeš uvnitř. Pokud máš nějaký dotazy, tak se můžeš zeptat svého UA.“

Doufala jsem, že má na mysli ubytovacího asistenta, protože pokud náhodou myslel něco jiného, tak jsem netušila, o čem to mluví.

„Dobře.“ Vzala jsem si balíček, který mi strčil pod nos. „A co můj studentský průkaz?“

„Další!“ Zvedl hlavu a střelil po mně podrážděným pohledem.

„Promiň.“ Trvala jsem na svém. „Kdy získám svůj studentský průkaz?“

Svěsil ramena. „Podívej, Kiersten, čeká na mě několik stovek dalších nováčků, řekl jsem ti, že všechno, co potřebuješ vědět, je v tom balíčku, tak se do něj laskavě podívej. Pokud máš nějaké dotazy, zeptej se svého UA. My dva…,“ ukázal na sebe a pak na mě, „… jsme tímhle skončili.“

Co má zatraceně za problém?

Nebyla jsem si jistá, jestli jsem víc v rozpacích, nebo podrážděná. Se zaklením jsem přitiskla balíček k hrudníku a vyrazila pryč. Ohlédla jsem se, abych mu věnovala poslední rozzuřený pohled, a narazila jsem do stromu.

Nebo mi to aspoň jako strom připadalo.

Ale stromy nevyzařovaly teplo.

A neměly jeden, dva, tři, čtyři, šest, pane bože, osm břišáků? Fakt osm? A mohl mít vůbec nějaký člověk osm břišáků? A můj bože, já je počítala. Dotkla jsem se každého z nich. Paráda, pořád jsem měla dlaň položenou na jeho břiše.

Rychle jsem dala ruku pryč a zavřela oči.

„Počítala jsi moje břišáky?“ Jeho hlas zněl pobaveně. Znělo to taky, jako kdyby promluvila filmová hvězda, přesně ten typ, kvůli kterému chcete proskočit skrz televizní obrazovku. Byl hluboký, silný a měl mírný přízvuk, který jsem nedokázala rozluštit? Britský? Skotský?

Vtáhla jsem spodní ret mezi zuby a přemýšlela, co mám zatraceně říct. No, neexistoval žádný způsob, jak se z toho vykroutit. Takže jsem jen přikývla. „Promiň, já jen…“ Neměla jsem se na něj podívat. Kdybych uměla vrátit čas, tak bych to neudělala. Netušila jsem, že mě jediný pohled může zničit. Týdny od této chvíle jsem litovala toho jednoho jediného pohledu z jednoho jediného důvodu.

Jeho pohled mě zničil.

„Já jsem Weston.“ Natáhl ke mně ruku. „A ty…?“

Do háje. „Kiersten.“ Přitiskla jsem si balíček pevněji k hrudi. Mžoural chvíli na moje ruce a pak se podíval na mě.

„Máš nějaký problém s bakteriemi?“

„Ehm? Cože? Ne.“

„Máš nějakou nakažlivou nemoc?“ Jeho ruka se pořád vznášela mezi námi a po minutě to bylo víc než trapné. Jen ji dej pryč!

„Ehm, ne.“

„Fajn.“ Pohnul rukou z bezpečného území a najednou se mě dotýkal, dobře, dotýkal se mého balíčku, ale mohla bych přísahat, že jsem cítila každý dotek, když balíček pomalu vyprostil z mého sevření a uvolnil mi tak ruce. „A teď,“ natáhl ke mně znova ruku, „kde jsme to skončili?“

Co se to se mnou sakra děje? Nebylo to tak, že bych mu nechtěla potřást rukou. Chovala jsem se takhle nemožně jen proto, že jsem byla v rozpacích, chtěla odsud zmizet a nebyla jsem si jistá, jestli se ke mně choval mile prostě jen proto, že byl milý, nebo… páni, byla jsem zralá na psychouše.

Odkašlala jsem si, podala mu ruku a potřásla si s ním. Při jeho úšklebku jsem zpanikařila. Sevřel mou dlaň ve své a podíval se dolů na naše spojené ruce a pak si něco zamumlal pod nos. Měla jsem pocit, že mi něco zásadního uniklo, když povolil stisk.

„Vidíš?“ Podal mi zpátky můj balíček. „Nebylo to tak těžké, ne?“

„Ne.“ Polkla jsem a podívala se na přeplněný trávník. Vážně jsem se mu nemohla dívat do tváře, až tak byl dokonalý. Nikdy v životě jsem neviděla muže, co by vypadal takhle… dobře. Jasně, vídala jsem je v časopisech a ve filmech, ale tenhle týpek… To byl žijící, dýchající a chodící sex. A vzhledem k tomu, že jsem v téhle oblasti neměla žádné zkušenosti, musela jsem kolem sebe vystavět každou obrannou zeď, kterou jsem jen dokázala, abych si vůbec vzpomněla, jak se dýchá.

Oči měl bledě modré, vlasy zlatavě plavé, trochu moc dlouhé, že se mu stáčely pod ušima. A ten jeho úsměv. Jeho úsměv mě nejspíš bude pronásledovat po zbytek života. To bylo jasné, a ty důlky ve tvářích tomu rozhodně nepomáhaly. A pak tu byla jeho vůně. Směs nějakého druhu skořice a ještě něčeho, co jsem nedokázala popsat. Dráždilo mě, jak přirozeně se takhle usmívá, jako by na tom nic nebylo, když mě to přitom rozpalovalo zevnitř. On mi chtěl potřást rukou a vědět, jak se jmenuju, a já jsem odsud chtěla zatraceně rychle vypadnout a zahrabat se ve svém pokoji, nejspíš bych se pohupovala dopředu a dozadu pěkně v koutku, dokud by mi nezabrala antidepresiva.

„Takže,“ pronesl s úsměvem. „Jak jsme se dostali od toho, že mi ohmatáváš břišáky, přes to, že mě skoro urazíš, když mi nechceš potřást rukou, až ke snění s otevřenýma očima? Vyjmenoval jsem to všechno správně?“

„Panebože.“ Zavřela jsem oči. „Omlouvám se. Je to můj první den a já jsem prostě… nervózní.“ Takhle to znělo docela dobře, ne jako by mě dělila asi tak vteřina od toho, že se zhroutím.

„Dovolíš mi, abych ti pomohl?“

„Ale já tě neznám,“ vyhrkla jsem.

„Ale znáš.“ Nějak se kolem mě protáhl, až měl paži kolem mých ramenou, a takhle jsme si to zamířili zpátky na kolej. Sakra. Přesně tímhle způsobem to začalo, když byly některé dívky zneužity. Začala jsem panikařit a pohledem hledala na trávníku Lisu, ale nemohla jsem ji najít.

„Ne.“ Zaryla jsem paty do země. „Já, ehm, musím najít svoji spolubydlící a taky studentský průkaz! Musím prostě mít studentský průkaz. No dobře, nejdřív musím najít svého UA…“ Zněla jsem jako dítě, co se ztratilo v parku. Bylo to vlastně legrační, protože takhle jsem se cítila většinu času – jako chybějící kousek skládačky, který zapomněl, že je součástí většího celku. Jako vyděděnec, jako samotář…

„Věř mi,“ řekl a pobaveně se ušklíbl, „když jsem řekl, že ti pomůžu, tak to taky udělám.“

„Nepotřebuju zrovna takový druh pomoci,“ dostala jsem ze sebe.

„Cože?“ Zastavil se a rozesmál se. „Sakra, mám dojem, že tě miluju.“

Srdce mi spadlo až do žaludku.

Pořád se smál a přitáhl si mě k sobě blíž. Aspoň by mi strýček nemusel platit zatraceně vysoké školné. Ještě deset minut a budeme se brát. Stejně jako ve filmu 96 hodin, jen jsem neměla drsoňského tátu, který by mě přišel zachránit. Srdce se mi sevřelo.

„Nehodlám s tebou nic mít,“ řekl Weston. „Nemyslím to zle, ale vypadáš moc nevinně na můj vkus, což jsi jen potvrdila, když jsi mě neprávem obvinila z toho, že se ti chci dostat do kalhotek.“

Tváře mi hořely.

„A navíc…“ Znovu pokračoval v chůzi. „Jsi v prváku. A já prvačky nebalím a ani s nimi nerandím. No dobře, taky jim normálně nepomáhám, ale tys mě málem srazila a bez ohledu na to, jak moc se to snažíš popřít, jsi počítala moje břišáky…“

„Nepočítala jsem –“

„Ale jo.“ Zoufale si povzdechl. „Sledoval jsem, jak se tvoje rty pohybují, když počítají jedna, dvě, tři. A mimochodem mám jich osm. Hodně na tom makám.“

„Skvělé,“ procedila jsem skrze zaťaté zuby.

„Ale, Ovečko, nebuď v rozpacích.“ Zastavil se a pustil mě.

„Ovečko?“

„Jsi stejně nevinná jako ta ovečka.“ Usmál se. „A ztracená.“ Pokrčil rameny a ukázal směrem k mé koleji. „Jako ta malá ovečka.“

„No, díky za doprovod.“ Protáhla jsem se kolem něj, ale on mě chytil za zápěstí.

„Nechtěla jsi náhodou mluvit se svým UA o studentském průkazu?“

„Jo, hned ji půjdu najít.“ Vytrhla jsem se mu. „Takže, díky za… všechno.“ Předefinovala jsem si v duchu význam toho, co může být sociálně divná interakce.

Olízl si plné rty a znovu se usmál. „Fajn, tak se jí jdi zeptat.“

„Fajn.“ Klopýtla jsem dozadu a málem se přerazila o vlastní nohy, když jsem se vydala po schodech do budovy koleje.

Jakmile jsem byla ve dveřích, ucítila jsem, že se za mnou pořád dívá.

Otočila jsem se.

Usmíval se.

Zamávala jsem mu.

Opětoval mi zamávání.

Vážně? Co to bylo za šílenou hru?

Zamumlala jsem nadávku, když jsem si přečetla, kdo bydlí na různých podlažích, a našla pokoj své ubytovací asistentky. Šesté patro. No, jasně. Začala jsem šlapat schody a pomalu se škrábala nahoru.

Než jsem dorazila do šestého patra, byla jsem připravená vzdát hon za studentským průkazem a místo toho si dopřát šlofíka. Byl to jeden z vedlejších účinků mých léků. Někdy jsem z nich byla ospalá. Jindy jsem měla tak živé sny, že jsem si připadala jak Alenka v říši divů.

Zasténala jsem a přinutila nohy, aby mě donesly na konec chodby. Pokoj 666. To musí být vtip, že jo? Dvakrát jsem zaklepala na dveře.

Otevřely se a odhalily můj strom… „Westone?“

„Ovečko.“ Otevřel dveře dokořán. „Jak ti můžu pomoct?“

Kapitola třetí

Měla jsem to radši nechat tak, jak to bylo.

Kiersten

Udělala jsem pár kroků zpátky, abych si mohla zkontrolovat číslo na dveřích. „Já, ehm… není tady moje ubytovací asistentka? Nebo ses vloupal do jejího pokoje?“

„Za prvé…“ Zvedl jeden prst. „Uráží mě, když si myslíš, že se musím vloupat do dívčího pokoje, abych se dostal dovnitř. Věř mi, normálně zaklepu, ona mi otevře a já vejdu dovnitř. Je to takhle jednoduché.“

To se vsadím, že je.

„Za druhé…“ Zvedl druhý prst. „Díváš se na svého ubytovacího asistenta. Tak proč nejdeš dovnitř, abych ti mohl vysvětlit, jak funguje celá ta záležitost se studentským průkazem?“

Semkla jsem rty, odhodlaně přikývla a vešla do pokoje. Bylo tu uklizeno. Nic z toho, co jsem očekávala podle toho, co jsem se dočetla o dodržování hygienických pravidel na kolejích.

„Takže…“ Weston přešel k posteli a posadil se. „Ukaž mi svůj rozvrh a já ti zodpovím všechny otázky, které mi chceš položit.“

Pořád jsem se snažila zpracovat, že zrovna on je můj ubytovací asistent. „Nechápu to. Přísahala bych, že ubytovacím asistentem pro prváky musí být dívka.“

„Změnil jsem si pohlaví,“ řekl Weston s kamennou tváří. „Byl jsem v pubertě trochu zmatený.“

„Fakt vtipný.“ Obrátila jsem oči v sloup. „Jako vážně? Požádala jsem o pokoj na kolejích, kde jsou jen dívky, a místo toho jsem se dostala na společné koleje. A teď zjistím, že je můj ubytovací asistent…“ Chtěla jsem říct zatraceně sexy chlap, ale naštěstí jsem se zarazila předtím, než se naprosto ztrapním.

„Sexy bůh.“ Dořekl to za mě. „Víš, někteří lidi mají prostě kliku.“ S hlasitým povzdechem vytáhl svazek papírů z mého balíčku a hvízdl. „Koukám, že máš fakt ambiciózní plány. Předměty za devatenáct kreditů? A nemáš vybraný hlavní obor? Nepřipadáš mi jako nerozhodný typ.“

Chtěla jsem mu říct, že mě nezná. Vlastně jsem ho chtěla spíš proplesknout. Co věděl o mém životě? Mojí minulosti? O mých důvodech, proč jsem si nevybrala hlavní obor? Jako by vycítil mou zlost, zazvonil mi telefon. Podívala jsem se na displej. Strýček Jobob. Říkala jsem mu Jo. Staral se o mě poslední dva roky. Od chvíle, co se to… všechno stalo.

Stiskla jsem tlačítko odmítnout. Strýček Jo by začal vyšilovat, kdyby zaslechl v pozadí mužský hlas, a nepřišlo mi, že by Weston dokázal udržet pusu zavřenou.

Ne, byl to pozér. Zatraceně, dokonce i tak vypadal, jak tam tak seděl, i když jsem si tím nemohla být úplně jistá. Měl na sobě bílou košili s dlouhými rukávy a roztrhané džíny.

„Takže…“ Vytáhl propisku a něco čmáral na kus papíru. „Mapa kampusu bude tvým nejlepším kamarádem. Neztrať se a v noci tu nechoď sama, jo?“

„Myslím, že to zvládnu.“ Vytrhla jsem mu mapu. „A co ten studentský průkaz?“

„No jo.“ Postavil se a strčil si ruce do kapes. „Zakroužkoval jsem ti budovu, kde ho vydávají, na mapě. A nezapomeň se zeširoka usmívat, Ovečko.“

Zašklebila jsem se. „To mi takhle hodláš říkat celý rok?“

„Chtěla bys, abych ti říkal jinak?“ zašeptal a jeho rty byly tak blízko, aby se skoro dotkly mých.

„Hm, ne, díky.“ Hlas se mi chvěl.

„Jsi si tím jistá?“ Pořád mi zíral na pusu. Udělala jsem krok zpátky, zatímco on udělal další krok ke mně.

„Myslela jsem, že nelovíš prvačky?“ Couvala jsem tak dlouho, až jsem se ocitla v koutě. Cítila jsem, jak mě něco ostrého tlačí do zad.

„Možná změním názor,“ prohodil a zvedl mi bradu. „Vždycky se mi hrozně líbily zrzky.“

Přimhouřila jsem oči. „Nejsem zrzka. Moje vlasy jsou jahodově blond.“

„Takže jsou rezavý.“

„Ne, světle červený, dejme tomu.“

Povzdechl si. „Nesnáším, když někomu ničím iluze, ale jsi zrzka. Máš zrzavý vlasy, ne světle červený nebo jahodově blond. Přijmi to, buď za to ráda a užívej si to. Protože jsi fakt zatraceně krásná.“

Fajn, to by stačilo. Olízla jsem si rty a zamumlala poděkování, než jsem se od něj odtáhla a namířila si to ke dveřím.

„Nezapomněla jsi na něco?“ ozval se jeho hlas za zády.

„Ne?“ Ztuhla jsem.

Položil mi ruce na ramena. Pomalu si mě k sobě otočil, abych se mu dívala do obličeje, a podal mi můj balíček. „Tady to máš. Pamatuj si, co jsem ti řekl – nechoď po kampusu v noci sama a nezapomeň se zeširoka usmívat.“

„Pokusím se.“

„Nepokoušej se.“ Sevřel můj balíček pevněji. „Dávej si prostě bacha. Choď venku ve dvojicích. Používej systém, kdy na tebe někdo dohlídne. Nepij věci, které jsou divně cítit –“

„A nelez sama do chlapeckého pokoje, i když je to náhodou pokoj tvého ubytovacího asistenta.“

Úsměv mu zmizel z tváře. „Touché.“

Vytrhla jsem mu z rukou balíček a vyšla ven.

„A klidně použij výtah!“ zavolal za mnou.

To mi taky mohl říct dřív. Pitomec. Podívala jsem se vzhůru. Jasně, byla tam značka, která ukazovala směrem k výtahu. Stiskla jsem tlačítko přivolávání a odmítala se ohlédnout, i když jsem věděla, že má pořád otevřené dveře a dívá se za mnou.

Kapitola čtvrtá

Ztrapnit se před nejvíc sexy klukem na světě? Jo, to se mi dokonale povedlo.

Kiersten

„Kde jsi byla?“ zeptala se Lisa pobouřeně, protože jsem byla pryč, a rozhazovala kolem sebe rukama. „Hledala jsem tě všude. Ani Gabe tě nemohl najít!“

„Kdo je Gabe?“ Vešla jsem do pokoje.

Lisa ukázala na gauč. „Tohle je Gabe.“

„Já jsem Gabe.“ Kluk s tmavými vlasy, které mu sahaly až po bradu, mávl rukou. V nose měl kroužek a jeho paže zdobilo tolik tetování, až mi z toho přecházely oči.

„Ahoj.“ Mávla jsem mu na oplátku. „Ráda tě poznávám. Ale jak mě mohl Gabe hledat, když mě nezná?“

„Ukázala jsem mu fotku na Facebooku.“ Lisa pokrčila rameny. „Našla jsem si tě, stáhla si tvoji fotku a strčila mu ji pod nos a –“

„Ječela,“ přerušil ji Gabe. „Fakt ječela. Bylo to trochu přehnaný. Myslela si, že tě někdo unesl.“

„Jo, něco takového,“ zabručela jsem si pro sebe.

„Cože?“ vykřikla Lisa.

„Bereš drogy?“ Zkontrolovala jsem jí zorničky.

„Jo, kafe,“ prohodil Gabe. „Vypila ho tolik, že by to jinýho člověka zabilo.“

„Kdo tě unesl?!“ Lisa mě popadla za ruce.

„Já,“ ozval se hlas ode dveří. Krucinál, to na mě napíchl štěnici nebo co?

Lisa překvapením otevřela pusu. Vypadlo to, že co nevidět omdlí. Dokonce i Gabe vypadal ohromeně. No fajn, uznávám, Weston byl fakt sexy, ale zase ne tolik, aby po něm jeli holky i kluci.

Otočila jsem se na patě. „Co tu chceš?“

„Ó, jdeš přímo na věc. To se mi líbí.“ Vrhl po mně líný úsměv. „Nechala sis u mě kabelku.“ Podal mi moji černou kabelu přes rameno značky Dooney & Bourke. „Neprohledával jsem ji, jen abys věděla.“

No, ani mě nenapadlo, že by to udělal. Měla jsem v ní léky. Nejspíš by si mě zaškatulkoval jako blázna, kdyby je uviděl. Kdo potřeboval prášky, aby se dokázal vypořádat se životem? No já. Ale přála jsem si, abych je nemusela brát.

„Ehm, díky.“ Doufala jsem, že odejde. Místo toho se rozhlédl po pokoji a zdálo se, že jeho oči vstřebávají každičký detail od barvy zdí až po koberec, a pak konečně zacouval zpátky na chodbu. „Ach,“ zvedl ruku. „Málem bych zapomněl.“

Weston vytáhl z kapsy lihovku a chytil mě za ruku dřív, než jsem si ji mohla strčit do kapsy. Rychle na dlaň načmáral telefonní číslo a foukal na něj, dokud inkoust nezaschl.

Cítila jsem jeho dech až do konečků prstů na nohou. Možná jsem dokonce maličko zavrávorala, ale nebyla jsem si tím jistá, protože jsem měla v hlavě na několik okamžiků prázdno.

„Tak.“ Zvedl hlavu a podíval se mi do očí. „To jen pro případ, že by Ovečka zabloudila.“

„To je milé.“

„Díky.“ Mrkl na mě a vyšel ven.

V pokoji zavládlo ticho. Pokrčila jsem rameny a otočila se k Lise. Pusu měla dokořán a vypadalo to, že chce něco říct, ale nevyšla z ní ani hláska, s výjimkou tichého sténání. Měla snad záchvat mrtvice nebo co?

Gabe vyskočil z gauče a došel zavřít dveře.

„Do prdele!“ Gabe zatleskal a znovu zaklel. „Nikdy jsem ho neviděl mimo fotbalovej zápas a jeho přednášky. Myslím, že nikdy nemluví s lidma. A nikdy nechodí bez tý svý suity!“

„Suity?“ Jediná zkušenost, kterou jsem s tímhle slovem měla, bylo sledování show na počítači. Znamenalo to, že má kolem sebe pořád lidi? Divný, protože když jsem s ním byla, tak byl vždycky sám. „Je to můj ubytovací asistent.“

„Mlč už!“ Lisa vypadala, že co nevidět omdlí. „Ach, musím si sednout, fakt si musím sednout. Gabe, přines mi nějaký vějíř, myslím, že omdlím.“

Gabe obrátil oči v sloup. „Je dobrý vědět, jak si stojím ve srovnání s bohem.“

„Neexistuješ ani ve stejném vesmíru jako Weston Michels.“

Michels? Proč mi to znělo povědomě?

„Díky, sestřenko.“

„Není zač.“

„Sestřenko?“ zeptala jsem se.

„No jo, Gabe je můj bratranec.“ Odmávla mě a začala zhluboka dýchat, aby se uklidnila.

Aspoň si do našeho pokoje nepřivedla cizího chlápka. Gabe si sedl vedle ní a zeširoka se usmíval.

„Dobře, co mi uniklo?“ Sedla jsem si na gauč a naklonila se dopředu. „Je tenhle Weston nějak známý?“

Gabe se rozesmál a plácal se do stehen. „To si ze mě děláš prdel, ne? Kdes to žila?“

„V Bickeltonu.“

„Ehm?“ Naklonil se, jako kdyby si mě chtěl pořádně prohlédnout. Vždyť jsem na něj mluvila anglicky, ne?

„V městysu.“ Lisa ho praštila do ramene a pak se na mě znovu podívala. „Nemůžu věřit tomu, že nevíš, kdo je Weston. Jako vážně? Říkala jsi, že máš televizi?“

„No jo,“ bránila jsem se. „No, myslela jsem, že sleduju Netflix a čtu časopisy a tak. Víš, věci, co se dají koupit v naší sámošce.“

„Sakra, žiješ v padesátejch letech,“ odfrkl si Gabe.

Zamračila jsem se.

„Weston Michels.“ Lisa zadala jeho jméno do svého mobilu a pak mi ho podala.

Měla jsem to vědět.

Měl webovou stránku na IMDb. To nikdy nevěstilo nic dobrého. Zavánělo to zábavním průmyslem. Sjela jsem na displeji níž.

A tam to bylo černé na bílém.

Článek ve Forbesu, který vyšel přibližně přede dvěma lety, zhruba ve stejnou dobu, kdy se stala ta nehoda. Tehdy jsem nebyla zrovna společenský typ. Ve skutečnosti si jasně pamatuju, jak mi strýček Jo hrozil tím, že mě vykopne z domu, pokud aspoň nevylezu ze svého pokoje.

Poklepala jsem na obrazovku a fotka se zvětšila. Teď měl o něco delší vlasy. Na té fotce ve Forbesu vypadal šťastnější, uvolněnější. Měla jsem sucho v krku, když jsem pokračovala ve čtení a rozklikla obrázek Westona Michelse s jeho otcem Randym, který byl jedním z nejbohatších mužů na světě. Když bylo Westonovi osm, přestěhovali se do Států. To vysvětlovalo ten jeho přízvuk. Věděla jsem, že má britský přízvuk.

„Je jako superhrdina,“ řekl Gabe a vytrhl mi telefon z ruky. „Westona Michelse dělí dva měsíce od chvíle, kdy zdědí spoustu miliard dolarů.“

„A proč je to tedy můj ubytovací asistent?“ přemýšlela jsem nahlas.

„To je trest za jeden z jeho mnoha hříchů.“ Gabe vydechl. „A když jsi syn Randyho Michelse, tak nikdy nehřešíš tajně. Celej zatracenej svět ví, kdo jsi.“

„A kdo je?“ zeptala jsem se. „A co udělal?“

„Znásilnil jednu holku,“ odpověděl Gabe. „Aspoň se to tak říká. Jeho rodina jí prý zaplatila, aby mlčela. V tý době spolu chodili. Prý mu dala kopačky a on to nezvládl. Nikdo ale neví nic konkrétního,“ protáhl Gabe. „Říká se, že ho chtěli vyhodit ze školy, ale jeho táta ho donutil, aby se ke všemu přiznal.“

„Takže…“ Propletla jsem si prsty. „Takže můj ubytovací asistent je údajný násilník? Je tahle univerzita normální?“

„Asi jo.“ Lisa konečně promluvila. „Ten chlap je bůh. Vsadím se, že to na něj ušila ta káča. On by v žádném případě takhle neriskoval.“

„Ale bohatí lidé mají tendenci ovládat druhé,“ řekla jsem a měla pocit, že mám v žaludku kamení, když jsem si vzpomněla na tu výměnu názorů ve Westonově pokoji. Bože můj, to jsem se vážně jen těsně vyhnula tomu, aby mě zneužil? Přitáhla jsem si svetr blíž k tělu.

„To jen dokazuje, že za peníze se dá koupit fakt všechno.“ Gabe se natáhl na gauči. „Je to ubytovací asistent, nevykopli ho z fotbalovýho družstva a říká se, že víkendy tráví tím, že paří v Malibu. Řekl bych, že se má zatraceně dobře.“

„A co ta dívka?“ zeptala jsem se.

„Ach, Lorelei. Je v pohodě. Den po tom incidentu ji viděli, jak se muchlá s jiným týpkem, takže celá ta věc se znásilněním? Nejspíš jsou to fakt jen kecy, i když já bych pořád radši nosil píšťalku.”

„Píšťalku?“ zopakovala jsem. „Jako že bys použil píšťalku pro nouzové situace, jako je znásilnění?“

„Ne.“ Gabe potřásl hlavou. „Že bych použil píšťalku jako při basketu. To jako myslíš vážně?“

„Jo?“

Pozorně se na mě podíval. „Bojím se o bezpečnost tvojí spolubydlící, Liso.“

„Ehm, bude v pohodě.“

„Fakt?“ Gabe zavřel oči a nevesele se zasmál. „A co když se velký zlý vlk, známý též jako Weston Michels, rozhodne, že se ji pokusí ulovit? Tak co udělá? Schová se? Podívej se na ni.“

Gabe na mě ukázal. Udělala jsem krok dozadu. Lisa naklonila hlavu ke straně a očima přejížděla od mého oblečení až po vlasy. Ošila jsem se, jak mi to bylo nepříjemné, a zastrčila si pramínek vlasů za ucho.

„Měli bychom jí oholit hlavu,“ pronesl Gabe.

Lisa přikývla. „A dát jí masku na obličej.“

„To bychom měli,“ souhlasil.

„Hm, ne.“ Ustoupila jsem ještě o kousek dál. „To nemůžete. A přestaňte si o mě dělat starosti. Jsem v pohodě.“ Dobře, pokud budu pravidelně brát svoje léky a spát každou noc aspoň osm hodin, budu v pohodě. Zaťala jsem ruce v pěst a dovolila si pocítit bolest, když se mi nehty zaryly do dlaní. Když jsem dokázala cítit bolest, tak to znamenalo, že dokážu cítit i něco jiného, ne? Někdy jsem potřebovala tohle malé připomenutí, abych si nepřipadala jako chodící mrtvola.

„Tak dobře.“ Gabe vstal. Vypadalo to, že je pro něj tahle debata uzavřená. „Vrátím se kolem devátý, fajn?“

„Deváté?“ zeptala jsem se.

„Tak zatím!“ Lisa mu dala herdu do zad, když odcházel z našeho pokoje. Byl přitažlivý, takovým tím temným rockerským způsobem, a myslím, že Lisa měla pravdu. Tetování nevypadalo tak špatně. Aspoň ne na Gabeovi.

„Přestaň zírat na mého bratrance,“ prohodila a došla ke mně. „Je pro tebe naprosto nedostupný a navíc je to fakt špatný chlap pro holky jako ty. Užil by si s tebou a ráno by ti dal pusu na tvář na rozloučenou dřív, než bys mu stihla říct dobré ráno.“

„To mě fakt uklidňuje.“

„No tak.“ Vzala mě za ruku. „Musíme hejbnout kostrou, pokud se chceme náležitě připravit na večerní párty. A já pořád potřebuju získat svůj studentský průkaz.“

„No, tak s tím ti můžu pomoct,“ zamumlala jsem si pod nos a vybavila si Westonův znepokojivý pohled, když mi říkal, ať všude chodím s kamarádkou a dávám si bacha. Existoval nějaký násilník, který se staral o bezpečnost druhých? Ne, neudělal to. Nemohl, protože mě mohl snadno zneužít, ale nevyužil příležitosti. Místo toho mi pomáhal. Přesto jsem měla v hlavě nasazeného brouka… co když je to všechno přece jen pravda?

Kapitola pátá

Žít je těžké – umírání je snadné. Zavřete oči a už je nikdy neotevřete. Co je na tom tak těžkého? Ve skutečnosti nic – až na to, že to pekelně bolí ty, které necháte mezi živými.

Weston

Měl jsem to nechat být. Můj doktor by mi řekl, že si zahrávám s věcmi, na které bych měl zapomenout. Koneckonců, kolik času máš? Bylo mi už vážně zle z toho, jak to furt opakoval. Dokonce i můj táta už byl ze všech těch doktorů unavený. Byl jsem z nich unavený, už když mi bylo osm a řekli mi, že máma nepřežila operaci.

A byl jsem z nich unavený vloni, když se můj bratr neprobral z… prostě neprobral. Někteří lidi si myslí, že je naše rodina prokletá. Koneckonců, nemůžete mít tolik moci a peněz, kolik máme my, a nenést důsledky. Když jsem byl malý, tak mi učitel ve škole řekl, že nás Bůh během života zkouší, jestli v něj opravdu věříme.

Kolik víry ale potřebuje Bůh? Myslím tím, že jsem přišel o všechno, a vloni jsem málem přišel i o svou pověst a kariéru hráče amerického fotbalu. A to všechno jen kvůli tomu, že jsem řekl ne. Vtipné je, že nikdy nikdo nemluví o tom, že by mohl být zneužitý kluk.

Vzal jsem telefon do ruky. Měl jsem její číslo. Choval jsem se hrozně. Vážně. Naboural jsem se do jejího školního účtu a ukořistil z něj její telefonní číslo. Ta nebohá holka si už teď myslela, že ji šmíruju, takže bych si nejspíš vůbec nepomohl, kdybych jí zničehonic zavolal a řekl jí: „Ahoj.“ Byl jsem marný. Jako fakt marný. Nikdy jsem neměl problém sbalit nějakou holku, ale po loňských událostech jsem se cítil přece jen nesvůj.

Moje suita mi pomáhala.

Říkal jsem jim tak jen proto, že to znělo mnohem líp, než to ve skutečnosti bylo. Ozvalo se zaklepání na dveře. Vstal jsem, ale dveře se otevřely dřív, než jsem se k nim dostal. David vtrhl dovnitř, celých jeho zhruba sto třicet kilo, a hodil mi na stůl recept od doktora. „Jak to jde?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zničená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.