David Drábek

Velká mořská víla:
Jedlíci čokolády po deseti letech

Za podpory Ministerstva kultury ČR vydal Filip Tomáš — Akropolis

(5. května 1338/43, 140 00 Praha 4,

www.akropolis.info)

v roce 2020 jako svou 421. publikaci

Ediční příprava a doslov Lenka Jungmannová

Redakce Jakub Říha

Obálka Martin Pecina (www.book-design.eu)

ePUB a MOBI Stará škola (staraskola.net)

Vydání první

ISBN 978-80-7470-326-3 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-327-0 (ePUB)

© David Drábek, 2020

© Editor Lenka Jungmannová, 2020

© Graphic & Cover Design Martin Pecina, 2020

© Filip Tomáš — Akropolis, 2020

Elektronická podoba knihy www.palmknihy.cz a www.kosmas.cz.

www.eshop.akropolis.info

Obsah

1. Velká mořská víla: Jedlíci čokolády po deseti letech

2. Redakční poznámka

Velká mořská víla:
Jedlíci čokolády po deseti letech

Hra z roku 2014

„Víš, co má dělat správnej táta? Udržovat mámu šťastnou, aby nedoháněla děti k šílenství.“
— John Travolta ve filmu Kdopak to mluví?

„V devadesátých letech příštího století budou všechna manželství šťastná.“
— John Habberton roku 1893

Osoby

Róza

Helena

Valérie

Ludvík

Jan

Adam

Loreta

Oliver

Žena

Muž

První polovina

1. Očka

Ve tmě hlediště zabliká světlo. Třikrát po sobě. Nenásleduje nic. Poté opakovaně tři zablikání. Poté dotčený Ludvíkův hlas.

Ludvík Signál. To byl signál přece.

Jan (hlas ze tmy) Aha, vidíš to. (Rozžehne svou baterku a zamíří jí na osobu v hledišti) Je to tenhle?

Ludvík Nenápadně, Honzo!

Jan (divákovi) Promiňte. (Posvítí na jiného) Todleto je ten nevěrnej?

Ludvík To snad… nesviť na něj, všimne si tě.

Jan Nevypadá, že mu je třiašede.

Ludvík Navíc je to žena a je ověšená Swarovskim. Vesměs napodobeniny.

Jan A jo!

Ludvík Detaily, kamaráde, detaily. Náš člověk je muž, třiašedesát let, tři endoprotézy, takže se pohybuje trochu jako lemur trefený džípem — tak to popsala jeho žena… (Strne, neboť po forbíně s tichým cvakotem přechází výše zmíněný objekt pátrání)

Jan To je…

Ludvík Psst! Proměním se v oživlou sochu, co láká v turistických centrech dárce ke své mističce… (Postaví před sebe kelímek od kávy a strne v pozici jakéhosi naivně vyvedeného kejklíře. Muž se před ním zastaví)

Muž (po chvíli) To jsem zvědav, jestli se pohne. Očividně amatér.

Ludvík (vzápětí se mu rozpadne figura i nervová zakončení) Končí mi socha, už jsem si dnes vydělal šedesát sedm euro, jak se má vaše žena Simona, pane Hermane? Ten její ekzém už vypadá mnohem líp. Kdybyste mě na něj neupozornil, tak…

Muž chvatně odcvaká ze scény.

Jan Ludvíku?

Ludvík Nic neříkej. Nejsem herec prostě. Zeptat se ho na jeho manželku… málem jsem nás prozradil.

Jan Marta. Jeho žena se jmenuje Marta. Simona je jméno tý jeho milenky, se kterou ho máme načapat.

Ludvík Vrátím se do Lidlu. Tam mě milovali. Rovnáte ty plechovky se šproty jako Harapes, Ludvíku…

Muži se usazují před oponou, Jan přináší koblihy a kávu v kelímcích.

Jan Víš, co miluju na detektivkách? Že si vezmou do auta při sledovačce koblihy a kafe.

Ludvík Róze povíme upravenou verzi, jo? Heleně ani muk, jasná páčka?

Jan Helena… by to poslouchala na půl ucha… Nepudem na pivo?

Ludvík Nemáš vyzvednout děti z kroužku?

Jan Nechce se mi domů.

Ludvík Co se stalo? Pomůžu ti!

Jan To už bych nerozchodil… promiň. Nechci to před nima, je tu spousta lidí. (Cosi šeptá Ludvíkovi)

Ludvík (velmi nahlas) Bojíš se vlastních dětí a Helena sexuálně ochladla?

Jan Řekl ti někdo, že jsi… neuvěřitelný?

Ludvík Otec, matka, tety, strýc, dědečkové, obě babičky, pedagogové, pár slečen… i ty ostatní slečny…

Setmí se.

2. Náš milý starý dům

Pamětníci Jedlíků čokolády si ten dům hned připomenou. Ti s fotografickou pamětí vmžiku postřehnou, že místo Valériina pokoje v patře je dětský pokoj dvojčat Lorety a Olivera. A že už mu nedominuje socha obrovitého Buddhy. Kuchyň v přízemí zůstala na svém místě, avšak namísto Róziny ložnice je tu vcelku elegantně vybavený obývák. V obýváku sedí Helena s Rózou a kouří šíšu. Vodní dýmka má příchuť mařinky vonné.

Róza Ta píše…

Helena Chvilka drahocennýho klidu…

Róza Vždyť jsou jak pěny.

Kdo? O kom Róza mluví? Světlo přilízne dětský pokoj a my zahlédneme siluety dvojčat. Sedí bok po boku čelem k nám. Nehybně, tiše, jako by vystřebávala z ovzduší vzácné plyny.

Helena Ucpávám si před nima uši, i když mlčí, Rózo. Protože vím, že nebudou mlčet dlouho a já si zase budu připadat zbytečná. A hloupá.

Róza Co bych já dala za jakýkoliv dítě, Helí. Třeba i mešuge, s vadnejma součástkama…

Helena Já vím. Nebudu se rouhat. Bát se vlastních dětí, kdo to kdy slyšel.

Róza V jedný vietnamský rodině zahrabávali placentu novorozenců na zahradě za domem, aby se sourozenci v budoucnosti nehádali…

Helena Já zahrabu rovnou je. Před tebou se ovládají, víš? Jsi jejich… mastodontní mamuťácká teta Rosamunda.

Róza To říkali?

Helena Loreta. Drzounka.

Oliver Teta je klaun. Pošetilej, bodrej klaun. Závidím jí tu její lidovost.

Helena Lidovost… drzoun.

Róza Nemyslej to zle, moja.

Helena Dvě náfuky.

Róza No tak… Poslyš, ale tobě je ještě něco, viď?

Helena Nic. Vážně.

Ženy mlčky kouří dýmku, děti v patře se nehýbou. Poprvé, a ne naposled zazní skladba Hope There’s Someone od Antony and the Johnsons. Heleně zazvoní mobil. Podívá se na displej a vypne zvuk. Róza na ni starostlivě pohlédne a zvedne se od stolku.

Róza Musím do sluje.

Róza odejde. Helenin telefon se opět rozezvučí a ona jej znovu utiší. Aby se potrestala, zašlukuje zhluboka z dýmky a oči se jí zalijí slzami.

3. Adam. Pokušení

Mladík s mobilem u ucha. Chvíli se pokouší dovolat, než si všimne publika. Podle drtivé většiny měřítek krásy v historii lidstva jej lze klasifikovat jako krasavce. Urostlý blonďatý Nibelung, nadto s citlivou duší. Dvacet sedm let.

Adam Jak vám připadám? Spokojený? Pohledný? Docela bystrý? Sportovně a sexuálně zdatný? Ale zároveň monogamní, pracovitý, zajištěný a romantický?

Ať už se z hlediště dočká, či nedočká pádné odpovědi.

Je to tak. Jsem všechno to, co jsem vyjmenoval. Kdo z vás řekl: Ty si fandíš! Nestyďte se vypálit mi, že vám přijdu jako náfuka. Zní to fakt namachrovaně. A navíc jsem lékař, to jsem zapomněl dodat… Ideál paní a dívek, homosexuálů i právníků. Čekáte nějaké „ale“, viďte? Dočkáte se. Mám v srdci ledovej střep. Uprostřed světa, co o mě stojí, stojím já jako Kaj ze Sněhový královny a necítím nic. Přišlo to znenadání, ale asi se to nastřádalo. Deprese. Úzkost. Pocit zbytečnosti. Šnorchlování na Bali nepomohlo. Ani stáž v Princetonu. Ani fakt krásný a chytrý holky. Nic. Plnej diář, v jednom kole, spousta aktivit a projektů — a já víc a víc sám a dál od sebe. Terapie nikam nevedla, ta doktorka na tom byla hůř než já. Plakala mi usedavě na rameni a zničila mi blejzr od Calvina Kleina svojí šílenou řasenkou a nudlema z nosu. Pak jsem se dočetl o Černé sluji: týden ve tmě a tichu vás vrátí k sobě samým. Pokud to přežijete. To mi přišlo jako férová nabídka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velká mořská víla: Jedlíci čokolády po deseti letech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.