FALKNOV CALLING

Vyšlo také v tištěné verzi

Filip Koryta

FALKNOV CALLING – e-kniha

Copyright © Druhé město – Martin Reiner, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Filip Koryta, 2020

© Druhé město — Martin Reiner, 2020

ISBN 978-80-722-7447-5 tištěná kniha

ISBN 978-80-722-7856-5 Epub

ISBN 978-80-722-7857-2 Mobi

ISBN 978-80-722-7858-9 PDF

Prolog (nekonečná kniha)

Byla to noc jako každá jiná. Převaloval jsem se ve žlutooranžových peřinách a nemohl spát, protože jsem nedokázal vypnout hlavu. Myšlenky se předbíhaly s obrazy a hlasům se nechtělo utichnout. Takhle už holt moje hlava funguje, že se toho v ní hodně děje. Abych měl pocit, že jde o smysluplné převalování, brouzdal jsem alespoň kalendářem, který mám kdovíproč vypálený do paměti: toho a toho data budeš tam a tam, budeš tam s tím a tamtím, budete dělat tohle a tamto, dostanete za to tolik a tolik… až jsem se přemístil (možná lépe řečeno byl přemístěn) k dávným závazkům: musíš dopsat tu novelu ve stylu Borise Viana, Filipe… musíš se podruhé stát mistrem republiky ve slam poetry, Filipe… musíš založit další kapelu, Filipe… musíš konečně vydat to absurdní drama, Filipe… musíš nějak vyřešit a zpracovat Falknov, Filipe — tady jsem se zastavil a definitivně rezignoval na snahu usnout.

Nesčetněkrát jsem myslel na to, že by bylo mnohostranně výhodné nějak umělecky zpracovat téma města, kde jsem vyrostl a strávil prvních dvacet let svého života, ale možná z lenosti či spíše ze strachu, jaké démony bych vypustil z Pandořiny skříňky, jsem se tomu vyhýbal a neustále hledal elegantní důvody, proč potenciální dílo odložit: ještě není správný čas… ještě musíš dokončit básnickou sbírku, co dáváš dohromady s Vladimírem Novotným… a ještě ne, musíš dokončit sbírku slamových textů, co dáváš dohromady s Ondrou Hrabalem… A kdy? No ještě ne, nejdřív musíš dokončit diplomovou práci… Tentokrát se však onen hlas nenechal umlčet lacinými vytáčkami.

To mi vždycky připadalo zajímavé — jako kdyby každé dílo bylo již dávno hotové, jako kdyby už mělo vymyšlený vlastní jazyk a vlastní strukturu, název, jako kdyby už dopředu vědělo, kde jaká věta bude, kde se objeví ta která postava, jako kdyby každé dílo jen čekalo, až si jej autor všimne, a nutno říci, že dílo z Falknova přesně vědělo, co od svého autora vyžaduje: „…budou to vlastně takové krátké povídky, každá s pointou… a možná to ani pointu mít nemusí. Trošku jako Záviš nebo Charms. A budeš to psát tak, jako kdyby to psal tvůj mladší bratr nebo tak něco. Prostě jako školáček. Aby to pochopil i talíř s krupicovou kaší. Musí to být naivní, bezelstné, upřímné. Nesmíš tam lhát. Nebudeš tam lhát, rozumíš?“ apeloval hlas, který mi patřil i nepatřil. „Budeš to psát do malého sešitku ve formátu A6 a každá povídka zabere maximálně jednu stránku. Alespoň budeš mít jistotu, že neutečeš a že bude na papíře jen to, co tam má být. Žádné vykecávání. Žádný balast. Aby to, co napíšeš, bylo skutečně důležité.“ A já rozkaz přijal, jelikož zněl logicky.

„A ještě něco,“ dodal hlas. „Pro přehlednost se budou povídky jmenovat podle ulic města. Vznikne tak metoda, která ti pomůže se nezastavit. Bude to do stroje imaginace a vzpomínání přilévat palivo. A protože bys tu knihu mohl psát donekonečna, zastavíš se přesně u toho magického čísla, které oba známe, rozumíš?“ A já tomu rozuměl.

Hlas utichl a já doufal, že už ke mně konečně dorazí kýžený spánek… jenže nedorazil. Naopak. Dostavilo se další pnutí a další neklid a další řádka otazníků: kdy je ten správný čas se rozepsat? kdy je ta správná nálada? a jaká nálada to má vlastně být? a místo? na jakém místě psát svůj opus?

A já pochopil, že ten čas je právě teď, že na náladě nezáleží a že to místo je všude.

část první:
DOMA

Švabinského I.

Tady jsem vyrostl. Za domem topoly, před domem parkoviště, prolézačky a hřiště. V korunách těch topolů hnízdili netopýři. Kluci se mi smáli, protože jsem neuměl vyslovovat „r“, a tak jsem místo netopýr říkal netopýl. Bydleli jsme v prvním patře, měli jsme okna na obě strany a měli jsme i balkón. Když ho Rodiče nechali zasklít, cítil jsem se pyšně.

Závodu míru I.

Tady bydlela Babička G. a Děda V., tedy Tátovi rodiče. Děda V. byl proslulý falknovský kurevník, vyléčený alkoholik a doživotní komunista, Babička G. byla šílená. Nedokážu říct, jestli se tak narodila, anebo jí šílenství způsobil život s Dědou. Tipuju to na souběh obou vlivů.

Marie Majerové I.

Tady bydlela Babička K. a Děda H. Děda H. sice není můj pravý děda, ale já ho tak beru. Můj pravý děda byl Děda F., ale toho jsem viděl jenom jednou v životě, alespoň co se pamatuju. Bylo to tehdy, když mi donesl auto na ovládání. Hned jsem si ho vcelku oblíbil.

Švabinského II.

O vchod vedle bydlel Temešvár. Měl z nás největší přirození, pořád nám ho ukazoval, jako první souložil, jako první hulil trávu a jako první skončil ve vězení. Pár let nazpátek jsem ho potkal v Praze v Metropoli Zličín. Jel proti mně na eskalátoru a vážil zhruba o šedesát kilo víc než dřív. Vypadal trochu jako Jabba Hutt.

Švabinského III.

V naší ulici bydleli i bratři Pegasové. Jednou jsme se šli projít na rybník do Areálu zdraví. Byla zima a na rybníce led. Staršímu se tam zabořila noha. Byl v šoku, ale jakmile viděl, že Mladší je v ještě větším šoku, začal se strašně smát. Občas jsem měl pocit, že se vůbec nemají rádi.

Závodu míru II.

Myslím, že se k sobě Děda V. a Babička G. náramně hodili. Takovým zvráceným způsobem se bez sebe totiž nedokázali obejít. Děda V. byl typický sadista a Babička G. byla typická masochistka. Děda V. byl jednoznačně dominantní a Babička G. jednoznačně submisivní. Děda V. potřeboval svoji oběť a Babička G. svého tyrana. Vrána k vráně, jak by řekl klasik. Ani jeden nebyl schopen přijmout odpovědnost za svůj život. Když si tyhle skutečnosti uvědomím, dojde mi, že se asi nemůžu na svého Tátu kdovíjak zlobit.

Švabinského IV.

Mockrát jsem po Tátovi chtěl, aby mi kreslil obrázky neexistujících kapel, které v budoucnosti založím. Vždycky jsem mu řekl, kdo z mých kamarádů bude v kapele, a na něm bylo vymyslet, kdo bude na co hrát. Jednou mě nakreslil jako plešatého baskytaristu. Naštval jsem se, že takhle to určitě nebude. Když na to teď vzpomínám, dochází mi, že nejčastějším průvodním jevem lidského života je omyl.

Marie Majerové II.

Teta E. byla sestra Babičky K. Teta E. si vzala V. L. a Babička K. si vzala Dědu F., což byl můj pravý děda. Když se Babička K. a Děda F. rozvedli, Babička K. si pak vzala Dědu H. První manžel Tety E., který se jmenoval V. L., se znal jak s Dědou F., tak s Dědou H. Ve Falknově se všichni znají. Někde jsem slyšel, že se takové situaci říká, že kámen šuká cihlu.

Švabinského V.

Jednou jsem hrozně zlobil. Mamka mě vykoupaného a v pyžamu posadila na pračku a vyhrožovala, že jestli nepřestanu, vrátí mě zpátky do vany, ve které ještě stále byla voda. Nevěřil jsem, že by něco takového dokázala, a proto jsem s dováděním nepřestal. Potom mě donutila uvěřit. Chápal jsem to jako velkou zradu.

Švabinského VI.

Když jsem se vrátil ze školandy v Trhanově, Rodiče mi řekli, že na mě doma čeká překvapení. Předstíral jsem, že netuším, která bije. Chtěli po mně, abych chodil po bytě a pátral. „Samá voda, přihořívá,“ povídali. „Hoří,“ zahalekali, když jsem ve skříni objevil pyžamo. Prosebně a s neskrývaným zklamáním jsem vydechl: „Ještě.“ A tak jsme začali nanovo. „Samá voda. Přihořívá. Hoří.“ A tentokrát se to stalo. Můj vlastní playstation. Na několik dalších let jsem měl o program postaráno.

Závodu míru III.

Děda V. mě s sebou často brával na houby a na ryby. Bavilo mě to, i když ani houby ani ryby nejím. Houby, které jsme našli, pak snědl někdo z Rodiny, a ryby, které jsme chytili, jsme pak házeli zpátky do vody. Nepřišlo mi to zvláštní. Naopak. Chápal jsem to jako přirozenost. Naučilo mě to, že člověku může bohatě stačit něco najít a že už není nezbytné, aby to, co najde, nějak používal nebo zneužíval. Myslím, že Petr Fiala by řekl, že i cesta může být cíl.

Švabinského VII.

Když si Mamka pořídila první mobilní telefon, byla to v naší Rodině veliká událost. Používali jsme jej naprosto všichni, což se v budoucnu ukázalo jako nežádoucí. To, že je potřeba, aby každý měl svůj vlastní telefon, si Mamka definitivně uvědomila, když mi od Kamily přišla tato zpráva: „Sex je dobrá dieta, pojďme hubnout spolu.“ Že je ta zpráva pro mě, tehdy třináctiletého, jsme s Tátou Mamce vysvětlovali až neuvěřitelně dlouho.

Marie Majerové III.

Chodil jsem sem i do školky. Nelíbilo se mi to. První dny jsem jen seděl na zemi, civěl do prázdna a nepřetržitě brečel. Jednou si mě paní učitelka vzala na klín a houpala mě, abych se uklidnil. Nepovedlo se jí to a navíc jsem se počůral. Oba jsme ale dělali, že se nic nestalo, čímž si vysloužila můj respekt.

Švabinského VIII.

Temešvár a bratři Pegasové u nás často přespávali. V pokoji, který jsem sdílel se Šárkou, bylo málo postelí, a tak jsme spali na zemi. Jakmile Rodiče usnuli — Šárka s nimi spala v ložnici, aby nás nerušila — a v bytě se rozhostilo ticho a rozlila tma, přišla naše chvíle. Každý z nás se chopil svého přirození a dal se do díla. Říkali jsme tomu „Ďáblík show“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Falknov Calling.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.