Magický expres
Mezi světlem a stíny

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Anca Sturmová

Magický expres

Mezi světlem a stíny

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Druhý díl velké trilogie

Copyright text and illustrations © 2019 by CARLSEN Verlag GmbH, Hamburg, Germany

Cover illustrations by Bente Schlick

First published in Germany under the title WELTEN-EXPRESS – Zwischen Licht und Schatten

All rights reserved

Translation © Barbora Špundová, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-253-4920-5

ISBN e-kniha 978-80-253-5025-6 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-kniha 978-80-253-5026-3 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-kniha 978-80-253-5024-9 (1. zveřejnění, 2020) (epdf)

PROLOG

V dobách, kdy se z jinak smýšlejících lidí stávali hrdinové, postavil jeden bohatý muž školu na kolejích. A protože sám věděl, jaké to je být jiný, rozhodl se, že to musí být škola pro všechny takové mimořádné děti, které se často cítí osamělé.

A protože ta škola sídlila ve vlaku, který jezdil křížem krážem po celém světě a nepodléhal pravidlům žádné země, musela zůstat utajená. Onen muž si studenty vybíral výhradně podle svého magického citu. A nikdy se nemýlil.

To je ale jen polovina celého příběhu. Roky totiž plynuly a onen starý muž začal tušit, že se bude muset postarat o to, aby internátní vlak jednoho dne nezemřel spolu s ním samým. Obrátil se proto na své tři společníky: bílého tygra, velkého zajíce a drobného hbitého ptáčka, jenž se nazývá sluka. Když nadešel jejich čas, daroval jim věčný život a svobodu volně se pohybovat po světě. V tomto smyslu měli ve vyhledávání studentů pokračovat na věky věků.

Od té doby každé z těchto tří zvířat vybírá pro vlak studenty. Každé z nich volí podle toho, co si tito žáci jednou počnou se svým talentem. A nikdy se nezmýlí.

A protože tihle tři pátrají po studentech ve všech zemích, na všech kontinentech a po celém světě, nazval onen muž svou školu

SVĚTOVÝ EXPRES.

SVĚTOVÝ EXPRES

ŘAZENÍ VOZŮ:

Lokomotiva

1. Skladový vůz

2. Zavazadlový vůz

3. Vůz správce vlaku

4. Kuchyň

5. Jídelní vůz

6. Čajový salónek

7. Knihovna

8. Vyučovací vagon „Hrdinství“

9. Vyučovací vagon „Strategie & důvěra“

10. Vyučovací vagon „Chování“

11. Studijní vůz

12. Studijní vůz

13. Společenský vůz Pávů

14. Klubový vůz

15. Lůžkový vůz Pávů (dívky)

16. Lůžkový vůz Pávů (dívky)

17. Lůžkový vůz Pávů (chlapci)

18. Lůžkový vůz Pávů (chlapci)

19. Společenský vůz personálu (s kabinetem učitelů, marodkou, relaxační místností)

20. Ředitelství

21. Lůžkový vůz učitelů

22. Lůžkový vůz personálu

23. Poslední vagon

24. Vyhlídkový vůz

O 182 let později, tady a teď

Humphryho lampa

Na vině bylo její jméno: Flinn nedostala ani pořádnou školní uniformu.

V koutku duše si byla jistá, že jiné jméno by celý problém vyřešilo: nějaké velkolepé, vznešené, jako třeba Kleopatra nebo Nefertiti. Takové jméno by dávalo zřetelně najevo, že Flinn rozhodně není kluk.

„Hele, koukej!“ zabručel Curly Canvas, školník Světového expresu. Ostřížím zrakem pozoroval Flinnin obličej. „Ty z toho vůbec nemáš radost,“ konstatoval.

Flinn zamrkala. Seděla na stoličce se třemi nožkami ve vagonu školníka a prsty přejížděla po hranách ohmatané pohlednice, zatímco Curly se probíral hromadami školních uniforem petrolejové barvy.

„Ale jo, mám radost,“ zalhala. Sama slyšela, jak nevděčně to zní. Což o to, Flinn byla zvyklá, že doma dostávala na donošení staré oblečení. Ale pomyšlení na to, že by měla nosit staré oblečení po cizích lidech, ji tísnilo a usadilo se jí na kůži jako olejový film.

Neměla však na vybranou a byla si toho vědomá. Pořád bylo lepší stát se studentkou ve Světovém expresu se zpožděním než vůbec. Tady teď totiž bydlela: ve Světovém expresu, pojízdném internátu na kolejích, který táhne ohromná parní lokomotiva.

Teprve před dvěma týdny, aniž by měla jízdenku, naskočila Flinn Nachtigallová do tohoto vlaku, aby našla svého zmizelého nevlastního bratra Jonteho. Ukázalo se však, že to nebude tak snadné. A ani skutečnost, že teď v ruce držela plnohodnotnou jízdenku, celou věc bohužel nikterak neusnadňovala.

„Radost vypadá jinak!“ Školník Světového expresu jí pod nos strčil sepranou košili. Těžký zápach prostředku proti molům se spolu se svěží vůní Henriettina nejvoňavějšího pracího prášku mísily Flinn v nose jako nějaký chemický experiment.

Dvě vteřiny si košili měřila pohledem, jako by byla utkaná z čiré svévole a ostudy.

„Ale vždyť…,“ nadechla se Flinn a pohled na ten starý kousek oděvu ji přiměl sklopit oči, „vždyť je pruhovaná!“

Skutečně, pruhovaná. Zlaté pruhy na petrolejovém podkladu, od límečku až po spodní lem. Celý problém s pruhovanou školní uniformou spočíval v tom, že patřila chlapcům. Děvčata nosila puntíkaté.

„Hm,“ zamručel Curly, neforemná postava se znetvořenou polovinou obličeje a šedými, kdysi zrzavými vlasy. Flekatá zástěra, kterou měl neustále na sobě, mu dodávala vzezření jakési podivné kombinace automechanika a bláznivého vědce.

„A to je jako problém?“ zeptal se. Jeho pohled byl ostrý a ocelově tvrdý, takže Flinn velmi rychle došlo, že by s touhle košilí raději žádný problém mít neměla. Byla si vědomá toho, jak vysokou a šlachovitou postavu má. Její široké džíny, Jonteho staré kárované košile a obří bagančata ještě víc zesilovaly dojem, kterým Flinn působila: Jako by byla vyzáblý kluk. Neučesané vlasy fialovo-modro-zlaté barvy a její bezvýrazná tvář na tom nic neměnily. A zlaté oči pod těžkými víčky kromě Fedora Kulikowa, chlapce od uhlí na Světovém expresu, ještě nikdo nikdy neobdivoval. Ani její noví přátelé Pegs a Kasim.

„Pfff,“ hlesla Flinn deprimovaně.

V duchu si přála, aby byla typická studentka, která svou cestu ve Světovém expresu nastoupila už v lednu. Teď byl namísto toho v plném proudu podzim a školní rok se pomalu chýlil ke konci. Pro následující týdny se proto bude muset chtě nechtě spokojit se školní uniformou, kterou se Curlymu podařilo sehnat kdovíkde.

„Máme tu už jen uniformy, které na palubě v průběhu let zanechali absolventi a Pávi. Takže buď tak laskavá a projev aspoň trochu radosti, že se mi tohle pro tebe podařilo sehnat!“ zabručel Curly Canvas, zatímco se probíral hromadami staromódních košil, kalhot a sukní.

Pávi – tak se říkalo studentům vlakového internátu. Zásoby jejich starých uniforem vyplňovaly jednu ze tří velkých starých šatních skříní ve vagonu školníka. Věcné dary stálo na ní napsáno zlatým písmem.

Flinn věděla, že někde ve vlaku musí ještě existovat jedna taková skříň plná zbytků a pozůstatků. Byla si docela jistá, že právě tam se musí nacházet věci, které patřily Jontemu. Takovou skříň se jí však bohužel zatím objevit nepodařilo. A to přesto, že po ní před několika dny, respektive nocemi pátrala se svým novým kamarádem Fedorem. Byl to tehdy její poslední večer v roli černé pasažérky a Flinn se cítila zarmoucená a zklamaná při představě, že by měla následujícího rána vlak opustit. A Fedor ji – svým samozřejmým způsobem – nechal být právě tak zarmoucenou a zklamanou, jak potřebovala.

A přesto bylo pátrání spolu s ním téměř pohádkové: Společně se plížili předními klikatými vagony vlaku a hledali skrytá zákoutí nebo místa. Když Flinn po dvou hodinách divokého pátrání stále ještě neúnavně nahlížela za každou polici, přiblížil se k ní Fedor ve světle své kapesní svítilny tak blízko, že ji začaly svrbět rty.

„Ty jsi teda ale třída, Flinn,“ zašeptal. „Ty se jednoduše nikdy nevzdáváš.“

Flinn viděla, jak se mu ve vlasech leskne uhelný prach a v tmavých očích mu zajiskřilo. V tu chvíli si byla jistá, že se skutečně nikdy nevzdá.

„Ty jsi zase myšlenkami někde jinde,“ zahřměl Curly, jako by na tom snad bylo něco špatného. Se zabručením jí strčil pod nos další pruhovanou košili. „Máš radost?“ zeptal se a rozhněvaně požadoval: „Koukej mít radost! Řekni svýmu obličeji, že má mít radost.“

Flinn zírala na košili a nadechla se k protestu. V tom okamžiku se vlak zhoupl v zatáčce. Kovová kola pod jejíma nohama zavrzala a na čelo jí začala kapat voda. Flinn si netrpělivě otřela obličej. Školnický vagon nebyl ani nejútulnější, ani nejmagičtější vagon vlaku. Byl to prostě jen velký prostor plný nářadí a praček. Vítr profukoval škvírami ve stěnách. Z mokrých školních uniforem na prádelních šňůrách nad její hlavou neustále kapala voda na dřevěné fošny na podlaze. V takové uniformě by se Flinn nejen stala oficiálním Pávem, ale konečně by tak také pro jednou vypadala. Co na tom mohly změnit nějaké proužky?

„Já ale nejsem kluk,“ odvážila se přesto namítnout. Uvnitř se kroutila jako had. Není to naprosto šílené? Holka, která měla dost odvahy na to, aby naskočila na neznámý vlak, se neodvažuje říct nahlas a zřetelně: „Já jsem holka!“

Protože ji sotva kdo za holku považuje.

Protože se cítí vzteklejší a divočejší, než holky podle názoru její mámy smějí být.

„Mně je fuk, co jsi,“ zabručel Curly. „Nemůžu tu s tebou strávit celou sobotu. Takže si teď pospěš. Ještě se musíš stavit u Daniela pro svůj studentský průkaz.“

Flinn cítila nervózní třepotání v hrudi. Dnes nadešel den, kdy měla získat všechny ty typické paví atributy: nejen školní uniformu, ale také vlastní místo na spaní v jednom ze studentských kupé. Ve Světovém expresu obývali jedno kupé vždy dva žáci. Flinn raději příliš nepřemýšlela nad tím, s kým bude ona muset sdílet to své.

Pozorovala, jak Curly poskládal tři pruhované chlapecké košile, a kousla se do spodního rtu. Věděla, že by měla sebrat odvahu a požádat o puntíkovanou blůzu, ale nedokázala to. Mlčky tedy převzala hromádku oblečení, které jí Curly podával, opustila vagon školníka a vykročila směrem k ředitelně.

Už dva dny byla Flinn oficiálně studentkou ve Světovém expresu. Od té chvíle se jí vlak jevil ve zcela novém světle: Působil ještě magičtěji, ještě útulněji, ale také ještě nebezpečněji než doposud.

Světový expres byl sledem čtyřiadvaceti staromódních vagonů, v nichž se žilo a studovalo. Pospojované byly tyto vozy rezavými kovovými klouby, přes které vedly rozhrkané spojovací můstky. Pokaždé, když některý z Pávů nebo učitelů chtěl přejít z jednoho vyhřátého vagonu do dalšího, musel ven do studeného jízdního větru na spojovací můstek. Flinn si představovala, jak to musí být krásné, když se v létě na člověka vyvalí slunce, horko a vůně deště dopadajícího na horký kov. Dnes ji však na můstku mezi správcovským a kuchyňským vagonem přivítal jen studený podzimní vítr a rozechvěl ji chladem.

Flinn se zvědavě vyklonila přes kovové zábradlí a vystrčila nos vstříc zlatavě žluté krajině Polska. Kolem vlaku se táhla rovná pole utiskující lesy, jež se zdánlivě rozpíjely za oparem kouře, rychlé jízdy a magie.

Světový expres je teď mým domovem, pomyslela si Flinn a sotva dokázala uvěřit svému štěstí. Pach dýmu, dálky a deště ji naplňoval touhou. Nebyla si jistá, zda chlad mezi vagony přinesla nadcházející zima, nebo na ni zavál z pocitu, že kdesi v dálce je něco, co tam na ni čeká. Něco, co je jasnější a třeskutější a nebezpečnější než její naděje, že najde Jonteho.

Jak procházela vlakem vagon za vagonem, najednou jako by před sebou znovu viděla uplynulé dva týdny: Tady v jídelním voze se seznámila se svými novými – ne, spíš svými prvními přáteli Pegs Havelmannovou a Younes-Kasimem. Oba byli nesmírně cool a sebevědomí – a co Flinn udivovalo nejvíc, ani jednomu z nich očividně nijak nevadilo, že ona taková není.

Rozhlédla se kolem sebe. Jídelní vůz byl velký a dlouhý vagon plný stolů pro čtyři, táhnoucích se po obou stranách středové uličky. Okenní tabule, klenoucí se nad prostorem jako skleněná střecha, se leskly jako vodní hladina.

Jídelní vůz však zdaleka nebyl tím nejmagičtějším vagonem Světového expresu: Dál tu byly vyučovací vagony s blýskající se mechanikou a šelestícími plakáty, vagony s pohyblivými malbami na stropě a třepotajícími se nápisy na okenních rámech. A hned za jídelním vozem čajový salónek s policemi chlazenými párou nebo zlatá knihovna, v níž se pod klapkou potrubní pošty každé pondělí objevuje Expresní expres – školní noviny plné zpráv, drbů a klepů.

Jakmile Flinn vkročila do knihovního vagonu, zvedla hlavu. Magická mapa na stropě šustila a šelestila, jako by si sama pro sebe něco povídala. Ozvalo se zaúpění, jako by se ohýbal kov, a pak se na mapě rozblikal jeden kolejnicový pás. Vedl ze střední Evropy ven směrem do Ruska. Flinn vytřeštila oči. Tuhle novou trasu musí nutně probrat s Pegs a Kasimem!

O šest vagonů dál, ve společenském voze Pávů, na ně však nikde nenarazila. Z flašinetového rádia vrzal starý song: „Ať se děje, co se děje, nevzdávám se naděje, že se na mne štěstí usměje…“ Tenhle svižný kousek má zcela určitě na svědomí Pegs – zřejmě tady ještě před chvilkou musela být.

Píseň zněla jako obvykle strašně staromódně, dneska ale jako by to nikomu z Pávů nevadilo. Skupinka třeťáků právě pořádala turnaj ve vrhcábech. Několik starších Pávů se shromáždilo kolem jejich křesílek a se soustředěnými pohledy sledovali hrací desky. Jejich vzrušené výkřiky přecházely od nadšeného výskání k rozčarovanému údivu.

Flinn se opřela do těžkých železných dveří na konci vagonu a pokračovala do zadní části vlaku. Nadšené výkřiky a živá hudba okamžitě utichly.

V zadní části vlaku se vagony skládaly z úzkých uliček a malých kupé. Tady byly prostory, do kterých Flinn ještě nikdy nevstoupila: klubový vůz plný zamčených dveří. Také v takzvaném Posledním vagonu byly dveře, za které nikdo nesměl.

Lůžkové vagony, nacházející se mezi nimi, byly tiché a kouzelné. Místa na stěnách vedle dveří do pokojů a naproti oknům lemoval bezpočet fotografií absolventů.

„Jak se vede?“ zeptala se Flinn, aniž by se obracela na někoho konkrétního. Kovová písmena pod rámy obrazů se okamžitě zatřepotala jako nervózní křídla. Namísto Emmeline Pankhurstové teď ukazovala Sebeurčení a z Marie Curieové se jako obvykle stala Touha po vědění.

Flinn se spokojeně pousmála. Těchto drobných magických žertíků se nejspíš nikdy nenasytí.

O dva kroky později jí však úsměv ztuhl na rtech. V tlumeném odpoledním světle proti ní přicházela nějaká postava. Proti zlatavě žlutým strništím táhnoucím se za okny vypadala postava vysoká a hranatá. Tmavé vlasy se hemžily uhelným prachem a za pasem kalhot, posetých skvrnami od oleje, cinkalo všelijaké technické nářadí.

Flinn okamžitě došlo, kdo to je: Fedor. Do nosu jí stoupal pach oleje, sazí a broskví, jako by to byla vůně štěstí.

„Ahoj,“ hlesla nervózně.

Fedorův hlas působil temně a drsně. „Nazdar.“

Na okamžik na ni potěšeně pohlédl. Sklonil se k ní a zvedl ruku, jako by se jí chtěl dotknout. Flinn začalo brnět celé tělo. Pak jako by si Fedor uvědomil, co se chystá udělat. Se sklíčeným výrazem ve tváři se od ní odvrátil a rukou se podrbal na zátylku.

„Za Danielem ti teď nedoporučuju chodit,“ varoval ji tiše. „Zrovna mě vyhodil z kanceláře.“

Flinn nervózně zamžikala. „Jak to?“

Jako zaměstnanec vlaku směl Fedor všechno vědět a všechno vidět. Leda že by se jednalo o něco nebezpečného – nebo tajného. Flinn začalo bušit srdce jako splašené. „Jde o Jonteho? O fantomové Pávy?“

Myslela na Jonteho starou jízdenku na vlak, na ten šedivý ohořelý lístek. Věděla, co ty stopy po plamenech znamenají: Její bratr ze Světového expresu beze stopy zmizel za plné jízdy. Uprostřed noci. Stejně jako bezpočet dalších Pávů před ním. A nikdo nevěděl, jak se to mohlo stát.

Fedor však jen mlčky zavrtěl hlavou, jako by litoval toho, že ji vůbec oslovil. Protáhl se kolem ní a neřekl už ani slovo.

Flinn zůstala stát a dívala se za ním. Viděla, jak se opřel o železné dveře na začátku vagonu a zmizel na venkovní plošině. Ani se za ní neohlédl.

Vůně štěstí najednou vyvanula. Ještě před několika dny byla Flinn přesvědčená, že mezi ní a Fedorem toho ve vzduchu visí víc než jen uhelný prach a pára nasycená sazemi. Cítila to spojení mezi nimi, podobně jako kompas vnímá magnetické pnutí světa. A teď? Teď s ní Fedor prohodil sotva pár slov a ona netušila proč.

Věděla jen jediné: Fedorovi Kulikowovi bylo už patnáct let, takže byl o dva roky starší než ona. Před dvěma lety se rozhodl proti studentskému životu Páva a pro práci ve vlakové zásobárně uhlí. Flinn doposud nedokázala pochopit proč. Světový expres byl tím nejútulnějším, nejvznešenějším a nejúžasnějším místem, jaké znala. Copak někdo může nechtít chodit do školy na takovém místě?

Flinn nezbýval čas se tou myšlenkou dál zaobírat. Na chodbě před ošetřovnou visela ve vzduchu jako šepot nějakých duchů slova: „… moje rozhodnutí… je mi fuk, co dělají ostatní…“

Flinn tiše naslouchala. Všechno na téhle chodbě působilo bezútěšně. Čpělo to tu tichem a stagnací. A přesto slyšela lehký šepot: „… ode dneška budu nosit už jen lodičky… jděte mi z cesty!“

Potichu a opatrně odsunula Flinn dveře nemocničního pokoje do strany a nahlédla do malého, jasně osvětleného prostoru. Tak jako už tolikrát v uplynulých několika dnech. Na posteli pod oknem totiž ležela v bezvědomí Garabina – Flinnina spolužačka, školní kráska a opravdový hank. Tak Pávi říkají těm studentům, kteří svými plány překračují hranice.

Garabina měla zavřené oči, dlouhé lesklé vlasy měla rozprostřené po polštáři jako nějaká spící princezna. Dýchala mělce, avšak pravidelně.

Teď ta slova Flinn slyšela zcela zřetelně: „… nenechám se tady jen tak komandovat… mám na svém účtu dostatek peněz! Já vás nepotřebuju!“

Jediný krátký okamžik Flinn trvalo, než pochopila, že si Garabina povídá sama se sebou. To, co říkala, znělo jako typická Garabina – arogantní a bez skrupulí. Flinn se zašklebila. Co taky čekala? Že ta nehoda před šesti dny z Garabiny udělá lepšího člověka? Jak naivní!

Zavřela dveře do kupé, prošla chodbou a přehoupla se přes další spojovací můstek, až konečně stála před dveřmi do ředitelny. Skrz mozaiku z barevného skla zazníval silný hlas: „Co když nás předstihl? Jestli ji našel, pak jsme ztracení!“

Flinn bušilo srdce tak zběsile, že ta slova stěží zachytila. Ten hlas patřil Bertu Willmauovi, učiteli Chování. Flinn u něj zatím zažila jen jediný den vyučování, i ten však stačil k tomu, aby pochopila, že tohoto učitele za normálních okolností nelze brát vůbec vážně. V tomhle okamžiku ale zněl velmi vážně.

„Musíme jednat, a to hned!“ dožadoval se Willmau nezvykle hlasitě. „Cree ji nesmí dostat do svých spárů. Udělal by z ní monstrum!“

Flinn zběsile bušilo srdce, když klepala na dveře kanceláře. Nechtěla ten rozhovor tajně odposlouchávat. Od chvíle, kdy zjistila, že Daniel Wheeler je nejen ředitelem Světového expresu, ale také jejím otcem, si nebyla vůbec jistá, co si o něm má myslet. Od samého začátku jí připadal podivně nesmělý a jeho pohled zvláštně intenzivní.

„Dále,“ ozval se z kupé naštvaný a polekaný Danielův hlas. Když Flinn vstoupila, nebyla překvapená, že ho přistihla, jak u pootevřeného okénka spěšně típe cigaretu.

Jeho kancelář byl zajímavý prostor nacpaný k prasknutí, avšak Flinn nedokázala odtrhnout svůj pohled od něj a Willmaua.

„Mluvíte o Jontem?“ zeptala se nervózně. „A kdo nebo co je Cree?“

Willmau na ni zíral jako na nějaké zjevení. Flinn na okamžik zalitovala, že Fedora neposlechla. Začínala počítat s tím, že dostane vyhazov z kanceláře stejně jako on.

Vtom si Daniel neklidně odkašlal a zvolal: „Flinn!“ Na tváři se mu objevil úsměv, jako by snad její jméno bylo přepínač, kterým se rozsvěcí světlo. „Pojď dál, pojď dál. Posaď se. Na shledanou, Berte. Ještě si promluvíme později.“

Flinn svraštila čelo. Daniel v jejích očích působil podivně nabuzeně. A že by si snad nechal ostříhat své hnědé vlasy?

„Jen pokračujte, nenechte se rušit,“ pronesla co možná nejzdvořileji směrem k Willmauovi. Učitel měl na sobě jako vždy příliš těsné džíny a scvrklý svetr se dvěma vyšívanými tygříky. Namísto toho, aby odpověděl na Flinninu otázku, protáhl obličej a vyřítil se z kanceláře pryč. Dveře za ním třískly tak silně, až skleněná mozaika vyčítavě zařinčela.

„Willmau má pravdu. Musíme Jonteho a všechny ostatní fantomové Pávy najít,“ trvala Flinn na svém a posadila se na židli proti Danielovu stolu. Byl to velký, okázalý psací stůl, který tu uprostřed místnosti dřepěl jako tlustá ropucha, s bezpočtem malých zásuvek v nohách ukrývajících spoustu haraburdí. Po chvíli zamyšleně dodala: „Možná, že Jonte leží v nějaké nemocnici nebo už dávno žije někde mimo vlak?“

Daniel svraštil čelo. „Zaměstnanci Mezinárodní centrály Expresu obvolali všechny nemocnice. Pátrali po zmizelých Pávech po celém světě. Nenašli jedinou stopu.“

Flinn se nechtěla jen tak vzdát. „A co s tím má společného Cree? Willmau to jméno před chvílí zmiňoval…“

„Neměla bys poslouchat za dveřmi,“ přerušil ji Daniel. Znělo to hořce. Spěšně se usadil na své místo za stolem a ukázal na šestihrannou kovovou lampu na desce stolu mezi nimi. Vypadala těžce a neforemně a vydávala zlatavé světlo. V jejím nitru lenivě tančily tisíce zlatých částeček.

„To je Humphryho lampa,“ pronesl Daniel na vysvětlenou. „Sir Humphry Davy, mistr magické technologie, ji před dvěma sty lety věnoval zakladateli naší školy. Když svítí zlatě, je všechno v pořádku.“

Flinn civěla na lampu, na Daniela a pak zase zpátky. Ve zlatavém světle vypadal Danielův obličej nezvykle jemný a mladý.

„Zřejmě je rozbitá,“ odtušila suše. Skutečnost, že Jonte a mnoho dalších Pávů zmizelo z paluby Světového expresu, se koneckonců jen stěží dala označit jako v pořádku.

Zlatá zář lampy ji však naplňovala zcela odlišným dojmem: V jejím měkkém světle se Flinn cítila podivně veselá a omámená, lehká a ospalá. Na tváři se jí usadil vlídný úsměv. Pak však vagon poskočil na přechodu mezi kolejemi a Flinn ze stavu blaženosti procitla. Překvapeně zavrtěla hlavou.

„Stará se o dobrou náladu na palubě,“ pronesl Daniel s pohledem upřeným na lampu.

Flinn proti záři přimhouřila oči. „A nemá to takhle náhodou být tvoje práce?“ opáčila.

Daniel na to nijak nereagoval. Spěšně vysunul jednu ze zásuvek stolu až nadoraz. „Tady je. Tvá nová studentská složka.“ Podobný kouzelníkovi, který vytahuje králíka z klobouku, se vytasil s béžovými deskami a položil je na stůl.

Flinn jen nerada odtrhla svůj pohled od Humphryho lampy. Ještě o kousek víc přimhouřila oči. Na to, že je tenhle spis pouhých několik málo dní starý, vypadá velmi naditý a ohmataný. Jako tajemství, o němž všichni vědí.

„Co se tam píše?“ zeptala se skepticky.

Daniel její otázku odehnal mávnutím ruky. „Nemám tušení, já složky studentů nikdy nečtu,“ tvrdil. „Ale Mezinárodní centrála Expresu je při shromažďování veškerých skutečností vždy velmi pečlivá, abychom dobře věděli, s kým máme tu čest. Je pravda, že jsi sedmého května minulého roku zapálila dveře na Základní škole slečny Schlechtfeldové? Prý z nich zbyla jen hromádka popela.“

Flinn zkoprněla. Vzpomněla si, jak ji ti supi z její staré školy s úšklebky a vřískotem zamkli na klučičích záchodcích. Ten plíživý pocit paniky, který se jí tenkrát zmocnil, jako by byl stále čerstvý.

Už si nepamatovala, co se stalo pak – jen to, že jí o několik minut později v kanceláři slečny Schlechtfeldové udělili důtku za poškození školního vybavení. Ještě teď a tady se Flinn při té vzpomínce ošívala. Na její staré škole nebyl vandalismus ničím tak výjimečným. Naproti tomu tady, v internátu na kolejích, se podobných přešlapů nikdo nedopouští.

„Takže jsi ten spis přece jen četl!“ vyčetla s planoucími tvářemi Danielovi.

Daniel zavrtěl hlavou a začal se přehrabovat v zásuvce na druhém konci stolu. „Já ne, ale Curly ano,“ vysvětlil.

Flinn ztuhla v ramenou. To jí ještě tak chybělo! Toho děsivého školníka nemůže vystát. Co si asi tak s informacemi o ní počne?

Daniel vytáhl na stůl celou řadu krámů: obdélníkový odznak s logem školy (zkratku SE vedle stylizovaného páva), klíč k jejímu novému pokoji, seznam školních pravidel a malou kovovou placku studentského průkazu. „Vždycky je na něm uvedená škola, která se nachází nejblíž nádraží, na kterém právě stojíme. To se hodí, když člověk potřebuje takhle při neděli uklidnit nevrlého přednostu stanice,“ vysvětlil Daniel a mrkl na ni.

Flinnin pohled zaujal klíč ke kupé. Nebylo to poprvé, co ji napadlo, s kým asi bude v budoucnu sdílet pokoj. Co když ji její nová spolubydlící bude nenávidět a v noci jí bude tajně dělat naschvály? Jako to dřív ve Weidenborstelu dělali její bráchové. Tedy kromě Jonteho, samozřejmě.

„A pak tu pro tebe mám něco speciálního…“ Daniel zmizel do svého soukromého kupé. Flinn slyšela, jak se v něčem přehrabuje, pak se znovu objevil ve dveřích, v rukou staromódní koženou brašnu. Do vzduchu se vznesl zatuchlý pach kouře a papíru. „Moje stará školní brašna,“ pronesl a plný očekávání jí tu věc podával.

Flinn po ní s váháním natáhla ruku. Kůže byla na dotyk ohmataná a měkká. Navzdory množství škrábanců a odřenin působila taška modernější a dražší než cokoliv, co kdy v životě vlastnila.

„Ehm…,“ odkašlala si a zaváhala. Pokud to měl být dárek, bylo by vhodné říct alespoň díky, ale pokud ne, pak by poděkování Daniela přivedlo do nepříjemné situace, kdy by jí brašnu darovat musel.

Zatímco ještě pořád uvažovala, vlak sebou škubl.

Flinn plnou vahou narazila na Danielův stůl. Široká deska stolu jí zmáčkla žaludek jako boxerský úder. Vzduch prořízl vysoký pisklavý tón skřípání kol po kovových kolejích a vlak najednou zůstal stát.

Daniel vyděšeně vyskočil. „Vezmi si tu svoji brašnu a raději už běž,“ přikázal Flinn. Sám vyběhl z ředitelny a spěchal kamsi chodbou. Bylo slyšet třísknutí těžkých železných dveří od vagonu a pak kovové klong klong klong, jak sestoupil po třech schůdcích na okraj kolejiště.

Flinn spěšně nastrkala svůj studentský průkaz i všechno ostatní harampádí, které jí Daniel dal, do své nové kožené tašky. Humphryho lampa stále ještě zářila hřejivým zlatým světlem – Flinn té věci však nedůvěřovala. Kdo vůbec byl ten sir Humphry Davy? V životě o něm neslyšela.

Se školní uniformou v podpaží a těžkým koženým řemenem brašny přes rameno vešla do sousedního vagonu.

Na chodbě před marodkou viselo ve vzduchu napjaté ticho. U oken se tlačil houf studentů. Flinn se zmateně protáhla skrze skupinku páťáků a přitiskla čelo na okenní tabulku. Venku stoupala syčící pára a zakrývala výhled na maličkaté nádraží na okraji Mazovska. Přímo pod oknem trůnila mezi hromadou kufrů s leopardím vzorem podsaditá, ramenatá žena v rybářské vestě a kalhotách s kapsami, na hlavě měla klobouk jako na safari. Působila klidně a vyrovnaně jako včelí královna uprostřed svých poddaných. V ruce držela tenounkou vycházkovou hůl, kterou jako taktovkou mířila směrem k Expresu. Na krátký okamžik Flinn napadlo, že vlak zastavila tou hůlkou. Ale něco takového přece není možné.

„Třináct kufrů! To by mě zajímalo, co v nich má,“ pronikl davem studentů Pegsin hlas. „Na oblečení to moc nevypadá, už podle toho, jak se zdají být těžké.“

Flinn se spěšně ohlédla. Její nejlepší kamarádka se prodírala skupinkou páťáků. Svou čiperností a nápadně pestrým oblečením na bělostné kůži působila jako chodící exploze barev. V krátkých, albínově bílých vlasech měla připnutou modrou mašli s pořádnou vrstvou tylu. Flinn napadlo, že takhle Pegs vypadá jako prachovka na nožičkách.

„Žáci si smí přinést jen jeden jediný kufr,“ postěžovala si Pegs. „Pokud chceš slyšet můj názor, je to dost nespravedlivé. Musela jsem u rodičů nechat svůj kožich. Jasně, že to nebyl pravý kožich. Byl zelený a ohromně huňatý.“

Kdykoliv se objevila Pegs, ani Kasim nebyl daleko.

„Odkud máš tu koženou tašku?“ zeptal se, sotva se k nim prodral davem studentů. Jako každý víkend měl na sobě otrhané džíny, křiklavou košili a zápěstí plné ocvočkovaných náramků. Ze všeho nejvíc se na něm Flinn líbily modře nabarvené vlasy, které se na jeho opálené kůži třpytily a jiskřily, jako by byly nabité elektřinou.

Pegs si zběžným pohledem prohlédla Flinninu novou tašku. „Doufám, že to není pravá kůže,“ prohlásila přísně a znovu se obrátila k oknu. „Ta ženská vypadá jako lovkyně divoké zvěře se strašně špatným citem pro módu. Nějakou lovkyni přece na palubě nepotřebujeme!“

Flinn pomyslela na ty nové červené koleje na stropě knihovny. Při představě, že je takhle daleko od svého domova ve Weidenborstelu, jí srdce poskočilo podobně jako zlatá písmenka nad rámy oken vlaku: Hohenwulsch, Sprévský les a Lubušské vojvodství – názvy míst a oblastí, kterými Světový expres projížděl, se ve Flinnině nitru větvily jako čáry a písmena na mapě.

„Možná, že lovkyni potřebujeme, aby nás chránila před divokými zvířaty?“ odtušila. „Míříme totiž do Ruska. Tajga a tundra, víte, co myslím. Nekonečné dálky. Co bychom dělali, kdyby na nás někde na nádraží vybafl los nebo medvěd?“

Pegs se smíchem zavrtěla hlavou. „To spíš zapadneme sněhem!“

Od konce vagonu k nim zaburácel hlas, až sebou všichni trhli: „Zapadneme sněhem? Uprostřed zlatého podzimu? Prosím tě, v jaké ubohé škole vás tohle učí? V Měděném zámku?“

Flinn sebou trhla. Želené dveře se otevřely a na platformě před nimi stanula ona podsaditá safari ženština jako dobyvatelka nějakého nového kontinentu.

„Tady jsme ve Světovém expresu!“ hartusila. „Takže bych si od vás vyprosila trochu více vzdělání!“

Mohutnou rukou si pročísla řídké rozcuchané vlasy. Dělaly ji starší, než pravděpodobně byla – možná tak kolem padesátky. Její výrazný zjev Flinn nepříjemně připomínal Curlyho.

Žena si pohledem změřila Flinn, potom skupinku páťáků za ní, ignorovala Kasima, jako by tam vůbec nebyl, a nakonec vyvalila oči na Pegs.

„Kdo z vás je to tygří dítě?“ zaduněl její hlas. „Doufám, že ne tahle strakatá sněžná fretka!“

Tmavá čelenka do vlasů se Pegs jako barometr nálady sesunula po bílém čele hluboko dolů. Žádný z Pávů neodpověděl. Ve vzduchu viselo příliš mnoho otazníků.

„Flinn,“ pronesl Daniel, který právě vyvlekl první ze třinácti kufrů nahoru do vagonu, „buď prosím tak hodná a odnes si ty nové školní potřeby do svého pokoje, ano?“ Zavřel za sebou železné dveře dřív, než mohl čerstvý podzimní vzduch vagon zchladit. Pak se obrátil k zástupu žáků. „Za pět minut pokračujeme v cestě. Marino, můžeš prosím vyřídit Curlymu, aby zbývajících dvanáct cestovních zavazadel naložil rovnou do zavazadlového vozu? Děkuji ti.“

Flinn, Kasim a Pegs se otočili k odchodu.

Pegs povytáhla obočí. „Rovnou do zavazadlového vozu?“ zopakovala šeptem. „Copak si ta ženská nepotřebuje vůbec vybalit?“

„Dost divný,“ přisvědčil jí Kasim a zamyšleně zastrčil ruce do kapes u kalhot.

„Momentíček ještě!“ zaječela safari ženština za jejich zády. Flinn se zmocnil dojem, že nejspíš vždycky, když promluví, ječí a skřípe jako špatně naladěné housle. „Tenhleten kluk, ten Flinn, to je to tygří dítě? Slíbil jste mi tygří dítě, Danieli, nezapomeňte na to!“

Flinn stáhla hlavu mezi ramena. Neměla ani tušení, kdo tahle ženská je ani o čem to mluví. Nemohla se však zbavit nepříjemného dojmu, že to pravděpodobně zjistí dřív, než by jí bylo milé.

Plápolání světel

Když Flinn procházela spacími vozy, pozorovala všechny ty dveře do kupé, za nimiž se skrývaly pohodlné patrové postele i osobní poklady. V oblasti kolem žaludku se jí roztahovala vlna nevolnosti při představě, že by Jonteho starou pohlednici musela ukrýt, kdyby měla sdílet pokoj s někým, jako byla Garabina.

„Už zase mě nenechali zúčastnit se turnaje třeťáků ve vrhcábech,“ postěžoval si Kasim, právě když kráčeli chodbou prvního holčičího spacího vozu. „Musíme začít trénovat. Když se zlepším, podaří se mi obehrát Gunnara Helgusona o všechny jeho vyhrané forexy.“ Rozzářeně se rozhlédl kolem. „Co vy na to? Budeme ve vatě!“

Pegs obrátila oči v sloup. „Pro mě za mě,“ řekla. „Stejně dneska nemám nic lepšího v plánu. Flinn?“

Flinn se probrala ze svých myšlenek. „Klidně běžte napřed,“ prohlásila, rozloučila se s Pegs i Kasimem a z kožené brašny vytáhla svůj nový klíč od pokoje. S1 K5 stálo na něm, což znamenalo: spací vůz číslo jedna, kupé číslo pět. Jakmile došla k pokoji a uviděla péřové boa a třpytky na rámu dveří, hned jí bylo jasné, kdo v S1 K5 bydlí: Pegs!

S úlevou si oddechla. Starosti vystřídalo radostné těšení.

Vedle dveří visel emblém se srdcem ve tvaru zaječí stopy. Dnes se vedle něj však objevil ještě druhý znak: tři rovnoběžně orientované pruhy na metalickém podkladu. Flinn přejela bříšky prstů po dohladka naleštěném kovu. „Co vlastně mají znamenat?“ uvažovala tiše. „Tyhle symboly na dveřích?“

Na odpověď jí za zády zatřepotala písmena pod obrazem Florence Nightingalové svým obvyklým nápisem: Osvícení.

Flinn se pousmála a otevřela dveře do kupé. Stejně jako při své první návštěvě tady si prohlížela černobílé plakáty Pegsiných oblíbených swingových a operetních zpěváků a směsici peříček, chmýříček a poskakujících světýlek vznášejících se ve vzduchu. Na chvíli nemohla uvěřit tomu, že tohle teď má být i její pokoj. Tenhle pestrobarevný prostor nacpaný k prasknutí, plný přátelství a tepla, jí připadal dokonalý, jako by to snad byl jen krásný sen.

Stejně jako všechny studentské pokoje představovalo i Pegsino kupé úzký prostor se dvěma vysokými postelemi na obou stranách okna, pod nímž stál jeden dlouhý psací stůl pro dva.

Flinn pověsila svou novou koženou brašnu vedle pravé palandy a vyhoupla se po čtyřech dřevěných stupních nahoru. Při její poslední návštěvě tahle postel nebyla povlečená. Teď na ní ležely tři naducané polštáře a přikrývka v petrolejové barvě. Flinn zalil hřejivý pocit.

Hbitě spustila nohy zpátky dolů na koberec, otevřela šatní skříň pod postelí a pověsila přes kovová ramínka svou školní uniformu: Sepranou vestu, na jejímž límci bylo vyšité jméno Oscar Wilde. Dvoje světlé kalhoty. Dvě sukně, které rozhodně neměla v plánu si kdy obléknout. Tlustý kabát s klopou. Dva sametově hebké svetry na zimu, s vybledlými lemy – a tři pruhované košile.

Chlapecké košile! Staré chlapecké košile! Co když nějaká z nich patřila Jontemu? Ta myšlenka ji přepadla tak nečekaně, až košile upustila na podlahu. Spěšně se pro ně sehnula a začala zkoumat límce: jednou žlutě vyšitý Nikola Tesla, jednou C. Colette a jednou…

Flinn se na okamžik zastavilo srdce. Skutečně! V matném odpoledním světle přejela prsty po vyšitém jméně na límci košile: J. Nachtigall.

Jonte. Zlatou nití na petrolejovém podkladě. Může to být náhoda?

Na třech ramínkách už jí ve skříni visely kárované košile, které jí Curly dal první den na palubě vlaku. Jedna z nich, letní žlutá, také patřila Jontemu.

Když se na to Flinn tenkrát Curlyho zeptala, rozčílil se a obořil se na ni: „Do toho ti nic není!“ Od něj žádnou pomoc čekat nemohla. Teď jí však už podruhé přidělil starou košili po jejím bratrovi. Mohlo něco takového být náhoda?

„Já tě najdu,“ slíbila Flinn a zabořila nos do měkké tkaniny. Dokonce ještě voněla jako Jonte! Sice také po pracím prášku a prachu, ale jemná vůně chrp a skořice se držela mezi zlatými proužky jako vzpomínka na její někdejší domov.

Pověsila košili do skříně. Píp!, ozvalo se ramínko a kovově oznámilo: Tuto košili je nutné vyprat! Flinn obrátila oči v sloup, načež ramínko mechanickým hlasem upřesnilo: Tuto košili je naléhavě nutné vyprat!

Zavřela skříň, vyšla z pokoje a zamířila ke společenskému vozu.

„Mám nové indicie!“ oznámila Flinn horečně, sotva objevila Pegs a Kasima v jednom z koutů společenského vozu. Oba seděli na měkkém koberci a hráli vrhcáby, jak se předtím domluvili.

„Jonteho stará školní košile,“ vysvětlila se zatajeným dechem. „Dal mi ji Curly. Teď visí v našem pokoji.“

Pegs samým překvapením málem převrhla svou plechovku zázvorového snaffu. Vycházela z ní nasládlá, trpká vůně. „V našem pokoji?“ zopakovala nevěřícně.

Na okamžik se Flinn zarazila při pomyšlení, že s ní Pegs svůj pokoj vlastně vůbec sdílet nechce. Pak však její kamarádka vykřikla: „Yes! Přesně o to jsem přece Daniela prosila!“ A vítězně vztyčila sevřenou pěst do vzduchu.

Kasim přimhouřil oči do úzkých škvírek.

„Určitě jsi Daniela musela něčím uplatit,“ odtušil. „Tureckým medem nebo tak něčím. Normálně jinak nasáčkuje do jednoho pokoje lidi, co se nemůžou vystát. Třeba jako Stureho a mě.“ Podal Flinn cinkající sametový sáček. „Dárek pro tebe, na přivítanou,“ prohlásil a zazubil se.

Flinn, vyvedená z míry, zírala na pytlíček ve svých rukách. Byl červený a stříbrný a v odpoledním světle se třpytil.

„Takový nesmysl,“ odvětila Pegs. „Moji rodiče by mi nikdy nedovolili, abych někoho uplácela. To přece víš!“ Zvedla plechovku s limonádou ke rtům. Flinn viděla, jak se zpoza ní prohnaně pousmála.

Z flašinetového rádia už zase vřeštěl vysoký hlas: „Srdce mé odešlo za tebou a za ním mé vroucí přání, srdce mé odešlo za tebou, ty nemáš o tom snad zdání…“

Dva patnáctiletí Pávi po nich ze svých křesel na druhém konci vagonu bleskli otrávenými pohledy. Turnaj třeťáků ve vrhcábech byl stále ještě v plném proudu.

Flinn na nic z toho nedbala. Posadila se na zem vedle Kasima a vysypala si obsah pytlíčku do klína. Objevila pestrobarevnou sadu kamenů na vrhcáby. Hrací kameny se skládaly z nesourodé směsi dřeva, skla, jantaru a kovu. Některé se stříbrně leskly jako lapené meteority, jiné byly na dotek hladké a teplé, další působily magneticky nebo jiskřily nabitou energií.

„Díky!“ obdařila Kasima zářivým úsměvem.

Ten vypadal, že je na sebe náležitě hrdý. „Tuhle sadu jsem pro tebe posbíral z vyřazených kamenů.“

Flinn znala šikovnost Kasimových prstů. Obávala se, že ty hrací kameny ve skutečnosti ukradl ze sad ostatních Pávů. Raději tu myšlenku rychle zaplašila.

Šťastně si pestrobarevné kameny prohlížela. Jeden z nich působil v její dlani výjimečně hladce. Byl ze dřeva a svou jednoduchostí a prostotou připomínal Flinn její starý život ve Weidenborstelu. Otáčela a obracela kámen v dlani, až si najednou všimla miniaturních písmen, která někdo vyryl do měkkého dřeva: Kráčej směle a bez bázně!

Ta slova rozechvěla struny jejího srdce. Tohle jsou přece Jonteho slova! Kráčej směle a bez bázně, to bylo jeho motto, za které se bil stejně směle jako rytíř za motto na svém erbu. Najednou se Flinn rozechvěly prsty a kámen jako by ji začal pálit v dlani.

„Kasime!“ vykřikla a upustila kámen na zem. „Odkud ho máš? Ten patří Jontemu!“

Kasim vyděšeně povytáhl obočí do výšky. Prohlížel si kámen tak pečlivě, jako by prohledával diamant, zda nemá skryté vady, pak ale jen bezradně pokrčil rameny. „Ten jsem před dvěma dny našel v jednom ze spacích vozů. Na chodbě.“ Zamyšleně vypočítával: „Zlaté kancelářské sponky, forexy, papírky s poznámkami – člověk tam vždycky narazí na spoustu starých krámů.“

Hlasem, který zněl drsněji, než měla v úmyslu, Flinn zdůraznila: „Jonteho majetek nejsou žádné staré krámy.“ S cinkajícími kameny v ruce se usadila do jednoho z křesel.

Strašně moc se jí po nevlastním bratrovi stýskalo. Chyběla jí jeho velkolepost, jeho nenucenost i jeho vtip. Chybělo jí to, jak býval jejím domovem. Dokonce i Světovému expresu jako by bez něj něco chybělo. Jeho někdejší přítomnost ve vlaku probleskovala petrolejově zbarvenými vagony i Flinniným nitrem. Kde teď asi může být?

„V posledním dopise jsem mámě slíbila, že Jonteho najdu,“ svěřila se Pegs a Kasimovi. „Zatím jsem narazila na dvě košile s jeho jménem a na jeho starou jízdenku. A teď na tenhle kámen na vrhcáby. To přece nemůže být všechno! Co budeme dělat?“

Kasim vrhl směrem k Pegs neklidný pohled. Na okamžik si Flinn připadala jako nemocný člověk, o jehož zdravotní stav si ostatní musí dělat starosti. Z nějakého důvodu ji to rozčílilo.

„Expres je jako koberec utkaný z tajemství,“ prohlásila Pegs přemoudřele. „Zatáhli jsme za okraj a teď už jen musíme vyčkat, až se před našima očima začne rozplétat.“

Flinn se na ni zasmušile podívala. „A kdy přesně k tomu má dojít?“ zeptala se netrpělivě. Necítila se ani zpola tak optimisticky jako Pegs. Nad hlavami tří přátel se její mlčení vznášelo jako těžký mrak. Znělo to jako: Ať mi pomůžete, nebo ne, já Jonteho najdu, i kdyby to mělo být to poslední, co udělám.

Večer byl ledový a kromě brzké tmy přinesl také studené přeháňky. Světlo venkovních lamp se v dešti rozpíjelo a jen stěží dostačovalo k tomu, aby osvětlilo spojovací můstky mezi jednotlivými vagony. Mezi knihovnou a čajovým salónkem pokradmu využívali dva sedmnáctiletí Pávi nejasného světla k vzájemnému cukrování. Flinn nemohla pochopit, jak to ti dva mohou v tomhle vlezlém a vlhkém jízdním větru vydržet. Ona sama byla ráda, když s Pegs a Kasimem konečně dorazili do jídelního vozu, kde bylo teplo a vonělo to po kysaném zelí a špeku.

„Cítím zelí,“ nakrčila Pegs nos.

Flinn zavětřila. Ano, to také. Ale jí by bylo jedno, i kdyby to tu smrdělo po týden starých fuseklích. Jídelní vůz byl totiž jako vyměněný: Všude zářila v křišťálových svícnech elektrická světla, okenní tabule se leskly zlatě a bíle a celý vagon dýchal týmž pocitem jako brzké ráno ve Weidenborstelu: jako by nic na světě nebylo nemožné.

„Neuvěřitelné,“ hlesla Flinn. Jídelní vůz na ni vždycky působil magicky, dnes si však byla jistá, že jiskření vlaku dosahuje až vysoko ke hvězdám. Temná večerní obloha byla skloněná nad panoramatickými okny jako nezvaný host.

„Páni, Flinn, vypadá to, jako by pro tebe Daniel chtěl zopakovat uvítací ceremoniál,“ odtušil Kasim, když se všichni tři zařadili k bufetu, aby si na talíře naložili chleba a polské bigoše.

Pegs zalapala po dechu. „Vážně? Myslíš?“ vyhrkla nadšeně. „To musím hned napsat svým…“

„Svým rodičům, no jasně, komu taky jinému?“ doplnil Kasim a obrátil oči v sloup. „Tvoji rodiče byli na palubě před více než dvaceti lety, Havelmannová. Nikde tu nevisí jejich absolventské portréty.“

Flinn napnula uši. Skutečně ještě v žádném ze spacích vagonů na fotografie Pegsiných rodičů nenarazila.

„To proto, že na fotky všech absolventů tu není dost místa,“ odvětila Pegs věcně. Mluvila svým typickým, rozumným hlasem expertky na Expres, v jehož podtónu zaznívaly všechny její jistoty: že tajemství vlaku zná už od plenek, že oba její rodiče byli Pávi, a její jméno je tedy ve Světovém expresu prakticky již součástí inventáře. Někdy tím lezla Flinn pořádně na nervy.

Pegs si na talíř pleskla miniaturní porci zelného eintopfu.

„Ty mi prostě jenom závidíš,“ pronesla směrem ke Kasimovi.

Podle jeho strnulého výrazu v obličeji Flinn viděla, že má Pegs pravdu.

„Doufám, že to Daniel neudělá,“ prohlásila tiše. „Však víte, to s tím oficiálním přivítáním a tak. Je mi to trapné.“

Jako Páv si nepřála žádné zvláštní zacházení. Prostě jen chtěla patřit k ostatním.

S plně naloženými talíři v rukou prošli Flinn, Pegs a Kasim mezi řadami stolů ke svému obvyklému místu na konci vagonu. V jedné zatáčce se jim zhoupla podlaha pod nohama, Flinn se však náraz podařilo odpružit šikovným úkrokem stranou. „Aspoň že tu není Garabina,“ zamumlala. Spolužačka by si z ní určitě dělala legraci kvůli její dřevorubecké košili a širokým džínům. „Kdybych věděla, jak výjimečný má dnešní večer být, bývala bych si aspoň oblékla jednu z těch nových školních košil.“

Křišťálové lustry Flinn oslňovaly, když se svezla na lavici vedle svých přátel. Zamyšleně schovala nohy pod ubrus.

„V sobotu nikdy nikdo nenosí uniformu,“ namítl Kasim a natáhl se pro karafu s vodou. Světlo z křišťálových lustrů se v ní plápolavě tříštilo. „A kromě toho my jsme první den ve škole taky uniformu neměli.“

„To ty sis nevzal uniformu,“ opravila ho Pegs ostře. Na sobě měla své školní kalhoty přešité na přiléhavé pumpky a k nim zářivě žluté pruhované podkolenky. S náramky cinkajícími na bílých zápěstích hýřila barvami jako surový diamant, z něhož lze každý den vykřesat zcela novou jiskru.

Flinn vyrušilo jakési mihotání v koutku oka. Když ale vzhlédla od talíře, křišťálové lustry zářily jasně a dokonale, tak jak měly.

Na opačném konci jídelního vozu si právě Daniel zjednával pozornost zakašláním. Vagon opanovalo ticho.

„Je mi potěšením a ctí představit vám naše tři nové spolucestující,“ pronesl a povstal ze svého místa, aby na něj dobře viděli i studenti na opačném konci vozu.

„Jedná se jednak o doktora Bentleyho z Kanady, který se právě v tomto okamžiku stará o vaši spolužačku Garabinu Blasco-Diazovou.“ Místností se až k Flinn rozlétlo šuškání. Prošedivělý doktor Bentley do vlaku přistoupil včera v noci, aby se věnoval ošetřování Garabiny. Flinn zachytila Kasimův pohled. Věděla, co si myslí: Že by Garabina klidně ještě nějaký čas mohla zůstat mimo.

Zazněl zdvořilý potlesk pro nepřítomného lékaře.

Daniel se obrátil k podsadité safari ženštině, usazené mezi Curlym a signorem Guarda-Fiorem, učitelem Bojových umění. Stejně jako při svém ranním příjezdu měla na hlavě safari klobouk, béžovou bundu však vyměnila za světlý a vzdušný hábit. Vedle jejích silných nohou stála opřená úzká vycházková hůl.

„Jako další bych mezi námi rád přivítal Gerlindu Steinmanovou z Jihoafrické republiky!“ zvolal Daniel a naznačil Pávům, aby znovu aplaudovali. „Mrs Steinmanová se na… inu, na dobu neurčitou ujme místa učitelky Hrdinství.“

Místností se znovu vzedmula vlna šeptání, doprovázená plápoláním světel. Flinn se neklidně rozhlédla kolem. Ani nouzové osvětlení během nočního klidu tolik neblikalo.

Vedle ní Pegs nervózně zasténala.

„To jako vážně? Jak to, že není Daniel schopný sehnat na Hrdinství pořádnou učitelku?“ lamentovala. Na svých pestrobarevně nalakovaných prstech vypočítávala: „Nejdřív madam Florettová, která se zajímala víc o techniku a magii než o vítězství a legendy, a teď tahle lovkyně divoké zvěře, co jí straší ve věži a nemá v hlavě nic jiného než Flinn…“

To sedělo. Mrs Steinmanová zírala přes celou místnost přímo na ně, jako by Flinn byla nějaká gazela, kterou zamýšlela skolit.

„Danieli!“ zaburácela a její hlas se odrážel od skleněných stěn vagonu. „Tamhle ten chlapec vzadu, to je to tygří dítě, které jste mi slíbil?“

Flinn pořád ještě neměla ani tušení, o čem to ta ženská mluví, ale rázem se znovu cítila stejně, jako už odjakživa: jako cizí těleso, vetřelec. Všechny páry očí se obrátily k ní. Šuškání zesílilo. Křišťálové lustry plápolaly stále silněji a silněji. Místností tiše obcházelo všeobecné vzrušení. Flinn se zachvěla nervozitou.

Daniel, stojící uprostřed vagonu, se tvářil jako správce majáku, který ví, že se blíží bouře, které nemůže zabránit. Energicky zatleskal a s přehnanou radostí zvolal: „Správně, tohle je Flinn Nachtigallová, nový Páv v našich řadách. A teď ještě školní hymnu! Jakube, buď tak hodný, můžeš…?“

V tom okamžiku osvětlení zhaslo. Dvě vteřiny předtím jasná světla v jídelním voze ještě zaplála jako hořící svíčky ve větru – svítila – zhasla – znovu se dlouze rozhořela – opět zhasla, pak jejich záře s kovovým zasyčením definitivně pohasla. Do vagonu pronikla černočerná noc jako rozlitý inkoust, který pohltil všechno kolem: talíře, karafy s vodou i vyděšené tváře.

Během několik sekund byla v jídelně právě taková tma jako na rovinatých vřesovištích venku za okny. Hvězdy nad prosklenou střechou slabě plápolaly jako špendlíkové hlavičky a měsíc se schoval za neproniknutelný mrak.

Jídelním vozem se ozývaly nervózní hlasy, zatímco Expres pokračoval dál neproniknutelnou temnotou noci. Pak se ozval Danielův hlas: „Neztrácejte nervy, prosím! Jedná se pouze…“

Ta slova se však rozplynula v jeho vlastní bezradnosti. Co se to tady vlastně dělo? Výpadek proudu?

„Ve Světovém expresu ještě nikdy nedošlo k výpadku proudu,“ zašeptala Pegs.

Flinn po zádech šplhal strach a zakousl se jí do šíje. Co se to tady děje?

Jediné světlo v celém vagonu vydávaly Kasimovy praskající modré vlasy, které jiskřily jako křídla pohádkové víly. Pegsin křídově bílý obličej vedle nich působil strašidelně.

Flinn po hmatu opatrně našla Pegsiny a Kasimovy ruce a propletla své prsty s jejich. Měla pocit, že když to neudělá, mohla by ji temná noc vysát z vlaku pryč jako černá díra ve vesmíru.

Kasim vedle ní sakroval. Pegs v panice mělce dýchala.

Někdo tlumeně vzlykal. Ticho prořízlo třísknutí železných dveří. Pak, z ničeho nic, začaly křišťálové lustry znovu plápolat. Slabě se rozsvítily – zhasly – znovu se rozsvítily – a znovu zhasly. Pak se ozvalo zahučení z nějaké turbíny a světla se s nervózním poblikáváním znovu probudila k životu. Jejich záře zaplavila vagon jako silný pocit štěstí. Noc se se zaúpěním stáhla zpátky za okenní tabulky. Panoramatickou střechu znovu zalil třpyt a jas.

„U velkého Stephensona, co to mělo být?“ vydechl Kasim a pustil Flinninu dlaň. „Copak Fedor Kulikow nemůže naložit spolehlivou dávku uhlí?“

Pegs protáhla obličej. V jasné záři křišťálových lustrů už zase vypadala živě a zdravě. „Moji ruku už teď taky můžeš pustit,“ dožadovala se a energicky vyprostila své prsty z Kasimova sevření.

Se světlem se navrátily také hlasy. Místnost zaplavil úlevný smích. Vedle bufetového pultu si Daniel mnul vrásky v obličeji, jako by je snad takhle mohl z obličeje sejmout a obehrát tak svůj věk, a pronesl nahlas: „Žádné strachy, byl to jen krátký výpadek proudu. Takže, Jakube, prosím, školní hymnu!“

Flinn na něj ohromeně zírala. Buď se výpadky elektřiny na palubě Světového expresu dostaly na denní pořádek, nebo se Daniel snaží ututlat, co se to právě před očima všech zúčastněných stalo.

Od stolu vedle Flinn se zvedl drobný hnědovlasý chlapec.

„To je Jakub Pavlák,“ vysvětlila Flinn Pegs. „Vlastně je na Světový expres ještě příliš malý, je mu sotva osm. Ale prý svou jízdenku dostal už před několika lety, a protože je sirotek, vzal ho Daniel na palubu.“

Když Jakub Pavlák váhavě a s klopýtáním vstoupil do centrální uličky mezi jídelními stoly a rukou pohladil svůj futrál na housle, Flinn k němu pocítila křehký pocit sounáležitosti. Vypadal právě tak nejistý, jako se ona často cítila.

„Byl to chráněnec madam Florettové,“ pronesla Pegs šeptem k Flinn a nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Kompletně ho vybavila v petrolejových barvách.“

Flinn zírala chvíli na Jakuba, chvíli na Pegs a pak zase zpátky. „Madam Florettová měla svého chráněnce?“ vyrazila ze sebe nakonec, zcela vyvedená z míry. Madam Florettová byla ještě před několika málo dny jejich učitelka Hrdinství. Svou panovačnou, přísnou povahou a zálibou v úkolech za trest si mezi Pávy nenadělala moc přátel. A pravděpodobně o něco takového ani nikterak nestála. Že by si nějakého ze studentů vzala pod ochranná křídla, bylo právě tak bláznivé jako představa, že by kočka pečovala o bezbranné ptáčátko.

S třesoucími se prsty Jakub otevřel svůj futrál na housle. Namísto houslí však kufřík obsahoval čtyři struny, napjaté napříč futrálem od jednoho konce k druhému. Flinn ohromeně povytáhla obočí. Takový podivný nástroj ještě nikdy neviděla.

„To jsou klikové housle,“ vysvětlila Pegs. „Kdysi jsem si tenhle nástroj taky chtěla u Timothyho & Nickse pořídit, ale ta věc je strašně drahá a je dost těžké se na ni naučit hrát. Moji rodiče kdysi měli jedny takové, co sténaly jako raněná hyena.“

Nálada ve Světovém expresu zůstávala zčeřená, zatímco Jakub začal vybrnkávat první takty školní hymny. Měla strhující, majestátní melodii, která brzy vyplnila celý vagon a rozeznívala ve všech přítomných touhu po dálkách i blízkosti. Zkoprnělá Flinn jí užasle naslouchala.

Několik Pávů si začalo tiše pobrukovat, po tom šoku z výpadku proudu však sebralo odvahu zpívat nahlas jen několik druháků:

„Větru noční píseň tklivá

z dálky těm, kdo věří, znívá.

Splní srdce vroucné přání,

Expres staví na znamení…“

Ta slova byla Flinn důvěrně známá, dnes jí však nepřinesla ani naději, ani útěchu. Křišťálové lustry v rozích jídelního vozu stále ještě hořely neklidným plamenem a ona se nemohla zbavit dojmu, že ve vlaku něco není v pořádku.

Pozorovala Daniela, který nervózním pohledem vyhlížel k oknu, a Rakotobe Lalambyho, jejich tlustého učitele Strategie & důvěry, který neklidně poplácával svého psa Bruta po hlavě. Slintající buldok vydával pískavé zvuky a vypláznutý jazyk mu visel do Danielova talíře s polévkou.

Flinn svraštila čelo. Mají snad učitelé strach? Ale z čeho? Co přesně měl Willmau na mysli, když Daniela v jeho kanceláři varoval před oním Cree?

Nad hlavami Pávů se zvučně nesla další část hymny a vytrhla Flinn z jejích úvah:

„Kráčej směle a bez bázně,

nelekni se ničeho…“

Flinn přejel po zádech mráz. Tohle byl pocit, který už znala: Mravenčení vyvolané vzrušením a strachem, které ji přepadalo pokaždé, když narazila na nějakou indicii odkazující na Jonteho.

„Kráčej směle a bez bázně!“ zopakovala nahlas. Pozorovala, jak Jakub nesměle zavřel klikové housle a spěchal zpátky na své místo. Chvatně se obrátila k Pegs a Kasimovi. „Kráčej směle a bez bázně! Tak to vždycky říkal Jonte! Dřív, ještě před tím, než se stal Pávem.“ Srdce jí bilo jako splašené. Nejraději by vyskočila a ihned se rozeběhla sledovat novou stopu. Ale kudy? Snad ne do…

„Weidenborstel,“ zůstala Flinn stát, jako by do ní uhodil blesk. „Jonte tu hymnu znal už ve Weidenborstelu! Žádné jiné vysvětlení neexistuje.“

Ale jak je to možné? Jonte ve Weidenborstelu žil právě tak osaměle jako ona. O Světovém expresu mu nikdo vyprávět nemohl.

Kasim, který už se pustil do jídla, se zarazil uprostřed pohybu. „Tvůj brácha měl prostě rád epickou muziku,“ konstatoval. „Kdyby bylo možné vyjádřit jízdu vlakem melodií, zněla by právě takhle.“

Flinn měla chuť si začít rvát vlasy. Kasim vůbec nepochopil, co tím chtěla říct!

„Zakladatel naší školy ovládal magii,“ připomněla mu Pegs. „On mohl jízdu vlaku proměnit v hudbu.“ Špička nosu se jí chvěla vzrušením. „Kdybych si měla z naší školní hymny vybrat motto, pak bych si pro sebe zvolila porce síly, cti a kázně zachrání tě od všeho ze čtvrté sloky. Vy snad ne?“

„Jonte ne,“ zdůraznila Flinn. „Odjakživa ho nejvíc fascinovalo všechno odvážné a divoké. Musíme zjistit, odkud tu školní hymnu znal! Ale jak?“

Kasim se zatvářil rozpačitě. „To je weidenborstelské tajemství,“ pronesl obezřetně. „Ne tajemství Světového expresu. Chápeš, Flinn? Na to se musíš zeptat svojí mámy.“

Ta slova Flinn zasáhla jako úder blesku.

„To nejde.“

Představa, že by se měla své utrápené, naštvané matky zeptat na Jonteho, byla sama o sobě dost znepokojující. Ale zeptat se jí na Jonteho a k tomu na Světový expres v jedné jediné větě, to by bylo jako zapálit sirku na obou koncích zároveň.

„To nejde,“ zopakovala Flinn sklíčeně.

Až do konce večeře už nikdo nezmínil ani Jonteho, ani školní hymnu nebo výpadek proudu. Když se později většina studentů věnovala svému dezertu (tvarohovému koláči s čokoládovým glazé), z ničeho nic se najednou otevřely železné dveře na konci vagonu. Temná noc vyplivla dovnitř dvě vysoké štíhlé postavy. První byl kanadský doktor Bentley, který se po jídelním voze spokojeně rozhlížel jako doktor Frankenstein, jenž právě probudil k životu své monstrum. Hlas, který ho následoval, projel Flinn až do morku kostí:

„O co jsem přišla?“

Flinn sebou trhla. Pohlédla ke dveřím a tam – v zářivě rudých lodičkách, na špičce nosu úzké brýle a ruce vyzývavě založené v bok – stála Garabina. Probudila se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mezi světlem a stíny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.