WIM

HOF

LEDOVÝ MUŽ

The Wim Hof method: activate your full human potential

Copyright © Wim Hof, 2020

Tento překlad byl vydán na základě výhradní smlouvy
s nakladatelstvím Sounds True, Inc.

Translation © Jakub Futera, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-831-9

WIM

HOF

LEDOVÝ MUŽ

Jediná autorizovaná kniha

Wima Hofa o PŘEVRATNÉ METODĚ,

jak využít svůj fyzický

i duševní potenciál

JOTA/2020

Tuto knihu věnuji svým dětem, vašim dětem,

vašim matkám a otcům, bratrům a sestrám.

Především ji ale věnuji VÁM.

VAŠEMU JÁ, které spočívá za strachem,

VAŠEMU JÁ, které je ochotno ponořit se hluboko.

Doufám, že se vám podaří znovunabýt svou osobní sílu,

pomoci ostatním, a nakonec podat ruku samotné Matce přírodě.

To, co už leží za námi, a to, co leží před námi,
jsou jen nepodstatné maličkosti ve srovnání s tím, co leží v nás.

A pokud vneseme do okolního světa to,
co leží v nás, stanou se zázraky.

HENRY STANLEY HASKINS

PŘEDMLUVA

NEZVYKLÉ

SETKÁNÍ

Elissa Epelová, PhD.

Pro poněkud konzervativní výzkumnici z lékařské fakulty to bylo zvláštní místo: obchodně zaměřená wellness konference v Palm Beach na Floridě. Říkala jsem si, jestli jsem měla vůbec jezdit a připomínala sama sobě, že bych měla zůstat otevřená – protože nikdy nevíte, co vám svět chystá, koho potkáte, co se můžete naučit. A pak mi byl důvod mé přítomnosti odhalen. Tu ho máme, kráčí na pódium, v tričku tam, kde má většina na sobě obleky, s plnovousem, který říká „mám na práci lepší věci než zabíjet čas úhledným sestřihem“. Wim Hof nám odvyprávěl část svého příběhu. Provedl nás dýchací částí své metody. A já zůstala jako opařená.

Jak popisoval své zkušenosti, bylo přesně to, co jsem hledala – způsob, jak zvýšit hormetický stres v našem těle. Působení nebezpečných látek může mít ve velké míře škodlivé účinky, ale v míře nízké může způsobit tělesné změny, díky nimž budeme zdravější a silnější – a tomu říkáme „hormetický stres“. Výzkumníci stresu jako já tráví spoustu času zkoumáním odvrácené stránky stresu, jak nás chronický stres a deprese ničí, jak zkracují naše telomery a přispívají k nemocem. Zároveň ale víme, že stres může být prospěšný. Akutní krátkodobý stres může vést k mocným pozitivním změnám v našich buňkách. Když například trochu zahřejeme červa, můžeme mu tím prodloužit život, ale příliš žáru a červ má kremaci. Studie hormetického stresu u lidí jsou vzácné a mnoho otázek tak zůstává nezodpovězených. Existuje nějaký přirozený způsob, jak odemknout pozitivní účinky stresu na naše buňky? Nemáme už náhodou v ruce klíč k osobnímu blahobytu? Kde začít hledat odpověď na tyto otázky? Když jsem ho tam slyšela mluvit, napadlo mě, že nám Wim Hof dal do začátků našeho objevování slušnou mapu.

Po jeho vystoupení za mnou přišli manželé Victor a Lynne Brickovi. Victor, jehož bratr tragicky zemřel kvůli duševnímu onemocnění, hledal způsob, jak podpořit přirozené metody prevence nebo dokonce léčby deprese a dalších závažných duševních poruch. (Navzdory spoustě televizních reklam na antidepresiva několikeré meta-analýzy naznačují, že řešení velkých farmaceutických společností nepřináší větší výhody, než má placebo.) Z tohoto setkání se zrodila výzkumná studie.

Když jsem se vrátila na Kalifornskou univerzitu v San Franciscu a vyprávěla jsem svým kolegům o Wimu Hofovi a jeho metodě, nezačala jsem hned otázkou: „Můžeme zkoumat Ledového muže?“ To je možná první věc, kterou se o něm dozvíte: přezdívka. V mnoha dokumentech o Wimovi uvidíte lidi, jak kolem něho v malých kroužcích zkouší jeho metodu. Cítíte jejich adrenalin a soudržnost živenou testováním hranic tělesné regulace, když se v kraťasech potápí do ledu – třeba uprostřed studené polské zimy – a těla zahřívají myšlením a dechovou metodou. Uvidíte cvičit lidi se zadrženým dechem, kteří zvládnou víc kliků, než by si sami pomysleli. Uvidíte, jak se kolem něj slétají mladí lidé, zejména muži s aurou supervýkonného machismu. Uslyšíte vyprávění o zázračných uzdraveních nemocných lidí, kteří používali tuto metodu. Tohle všechno je pro svědomité univerzitní vědátory něco jako varovný vykřičník. Jenže možnost objevit nové účinné dopady hormetického stresu přebila obavy ze všech těch neuvěřitelných prohlášení i naši skeptickou reakci na jeho rostoucí popularitu. Mí kolegové ten potenciál viděli stejně jako já. K naší radosti se Wim Hof stavěl k naší rigorózně kontrolované studii stoprocentně kladně.

Wim, přes všechnu tu slávu vycházející z překonání šestadvaceti světových rekordů, přes všechny dokumenty a populární knihy o něm, ví, kde leží hranice historky, příběhu a zajištění validity metody ve světě medicíny. Ví, že vědecká cesta – pomalá, bolestivá, s nezbytným objektivním a skeptickým přístupem – je jediným způsobem, jak jeho metodu pochopit a využít v lékařství. Výzkum nám může pomoci odhalit mechanismy metody, zdokumentovat bezpečnost a účinnost a při kontrolovaných klinických testech určit, jak ovlivňuje lidi s chorobnými stavy. Metoda byla dosud zkoumána v malých pilotních studiích, kde vykázala zlepšení reakce imunitního systému na endotoxin^1 a u zánětlivé artritidy páteře, což naznačuje, že může snížit chronickou zánětlivost a její symptomy.2 Nyní se testuje u lidí se zraněním míchy, kteří nedokážou snadno aktivovat své autonomní a kardiovaskulární systémy cvičením. Zkouší se mezi staršími lidmi, přičemž některým členům skupiny zkoušející Wim Hofovu metodu je i přes devadesát let. Wim si je vědom, že rigorózní výzkum je cesta, která povede k objevům, které přinesou dalším lidem možnost kontrolovat své zdraví a blaho.

Bedlivě jsem sledovala vznikající peer review výzkum Wim Hofovy metody. Mým závěrem je, že potřebujeme důkladnější výzkum této metody, protože má jedinečný potenciál zlepšovat zdraví a zpomalovat proces stárnutí. Ve výzkumu na fakultě psychiatrie na Kalifornské univerzitě jsme celý minulý rok učili Wim Hofově metodě lidi s vysokými hladinami životního stresu a podrobně zkoumali, jak ovlivňuje jejich denní emoční reaktivitu, reaktivitu autonomního stresu a buněčné indikátory stárnutí. Nezmiňujeme jeho jméno, ani metodu nijak neoznačujeme, protože by to vedlo k tzv. „guru“ efektu – silné víře ve funkčnost metody – kterého bychom nemohli dosáhnout v ostatních podmínkách, které zkoumáme (cvičení, meditace). Studie by měla být dokončena letos.

Toto je počátek nového oboru. Už dnes víme o metodě několik specifických věcí, například jak může dechová metoda dočasně změnit pH naší krve. Metoda dala vzniknout mnoha teoriím o tom, jak funguje. Ale námi uvažované mechanismy se s postupujícím výzkumem mohou změnit. Moc ráda budu zjišťovat více, v zájmu nás všech a v zájmu tolik potřebného posunu zdravotní péče směrem k sebe-péči.

Skutečně pozoruhodným příběhem je příběh samotného Wima, jak jej popisuje na následujících stránkách. Nebyla to honba za slávou, která přivedla Wima k takovým počinům, jakým je uplavání více než 30 metrů pod ledem zamrzlého jezera či skupinový výstup na Kilimandžáro za osmadvacet hodin. Ale takové činy vypovídají hodně. Ukazují nám, že nás metoda dokáže posunout za předpokládané hranice, že můžeme odemknout obrovitý potenciál našich těl a myslí. Skutečný příběh vypráví o vášni jednoho muže, o jeho lásce k přírodě, ke všem živým bytostem, k jeho rodině, k lidskosti a v důsledku o touze sdílet to, co ví, s nadějí, že uzdraví nemoc. (Jako chlapec se cítil hluboce propojený s přírodou až do té míry, že ve třinácti úplně sám od sebe přestal jíst zvířata , a to ve světě všežravců.) Vypráví také o lidském utrpení a úsilí – o zlidšťujících zážitcích a neukojitelné zvědavosti, která Wima dohnala ke zkoumání hranic jeho mysli a těla.

Skutečné poselství tkví v tom, že nám Wim ukázal, co ve skutečnosti dokážeme. Vlastní metoda vyžaduje cosi jedinečně lidského – sílu víry v sebe sama, moc silného záměru v kombinaci s napřeným soustředěním. Jedinečný dialektický stav relaxace do fyzického diskomfortu a bolesti – z ledu, studené vody, zadrženého dechu – to já považuji za skutečně pozoruhodné. Jako někdo, kdo miluje meditace, věřím, že jde o zvláště zajímavý stav, ze kterého lze pozorovat mysl. Liší se od individuální meditace vsedě – má ostré, intenzivní účinky vyžadující naše úplné soustředění a interocepci. Trénovat mysl a tělo tímto způsobem má velký potenciál při budování odolnosti vůči stresu.

Metoda nám jasně ukazuje, že to, v co věříme, předurčuje to, čeho můžeme dosáhnout. Jak zdůrazňuje Wim: „Ať už si myslíte, že to dokážete, nebo ne, v každém případě budete mít pravdu.“ Vědecký tým z univerzity Radboud v Nizozemsku, vedený doktory Koxem a Pickkersem, zveřejnil studii, která naznačuje, že očekávání optimistického výstupu jsou spojena s některými fyziologickými reakcemi na metodu.3 Metoda vyžaduje zapojení těla a mysli a přinejmenším trochu víry.

Jsem moc ráda, že jsem to setkání v Palm Beach navštívila. Mám tu čest představit vám Wima Hofa a to, co se může stát jednou z největších revolucí ve zdravotnictví a sebe-péči – naše schopnost použít a sami sobě předepsat vlastní úrovně hormetického stresu. Další generace otázek leží ve vědě. Připomínám sobě a také vám, že věda je pomalý proces postupné výstavby vědomostí, ve kterém jedna studie nedokazuje vůbec nic. Měli bychom se na tuto metodu, stejně jako na ty, které z ní vycházejí, bedlivě zaměřit jak bezpečným sebe-experimentováním, tak rigorózním vědeckým bádáním. Navrhuji proto, abyste odhodili jakékoli automatické odsudky a nedůvěru a místo toho využili vaší zvědavosti a otevřenosti. Zkuste si zažít Wim Hofovu metodu na vlastní kůži a dojděte k vlastním objevům. Užijte si to!

ÚVOD

VŠECHNO

JE NA DOSAH

Chtěli byste mít víc energie, méně stresu a silnější imunitní systém? Chtěli byste lépe spát, zlepšit kognitivní a sportovní výkony, nakopnout náladu, zhubnout a zbavit se obav? A co kdybych vám řekl, že všech těchto věcí a mnohem víc můžete dosáhnout díky odemčení vlastní mysli? A že to můžete dokázat už za několik málo dnů?

S tím, jak se lidstvo vyvíjí a vytváří technologie, které nám víc a víc usnadňují život, ztrácíme vrozenou schopnost nejen přežít, ale i prosperovat v extrémních prostředích. Bez environmentálního stresu nás věci, které jsme vytvořili kvůli snazšímu životu, vlastně oslabují. Ale co kdybychom dokázali znovu probudit dřímající fyziologické procesy, díky kterým byli naši předci tak silní?

Moje metoda, kterou jsem vyvíjel a vylepšoval po dobu téměř čtyřiceti let, stojí na třech prostých pilířích: působení chladu, řízeném dýchání a síle mysli. Díky této metodě jsem dokázal věci, které mnozí považovali za nemožné, vytvořil jsem více než dva tucty zápisů do Guinessovy knihy rekordů a ohromil u toho profesionální lékaře. Uběhl jsem například půlmaraton za polárním kruhem jen naboso a v kraťasech, nebo celý maraton v africké poušti Namib, aniž bych se napil vody. Podplaval jsem tlustou vrstvu ledu na vzdálenost více než šedesáti metrů a hodiny stál zasypaný ledem, aniž by mi klesla tělesná teplota. Jenom v kraťasech jsem vystoupil na vrcholy jedněch z nejvyšších hor světa. To všechno je pravda.

Za tyto skutky jsem si vysloužil přezdívku Ledový muž, ale nejsem žádný superhrdina. Ani genetická hříčka přírody. Nejsem ani guru, a dokonce jsem tyto techniky ani nevynalezl. Techniky působení chladu a řízeného dýchání se využívají už tisíce let. O svých úspěších nemluvím proto, abych se vychloubal, ale proto, abych připomněl, o kolik víc můžeme dokázat. Chci probudit váš úžas nad vlastním tělem, vlastní myslí a vaší krásnou lidskostí. Zvu vás, abyste se stali svědky vlastního rozkvětu, abyste se posunuli za hranice podmiňování. Tato metoda je přístupná úplně pro všechny. Cokoli dokážu já, můžete dokázat zrovna tak. Vím to, protože jsem strávil posledních patnáct let obracením skeptiků na víru. Učil jsem metodu po celém světě a pozoruhodné výsledky jsem viděl na vlastní oči. Lidé, kteří přijali mou metodu, dokázali přeprat cukrovku, potlačit zničující příznaky Parkinsonovy choroby, revmatické artritidy a roztroušené sklerózy, nemluvě o řadě dalších autoimunitních nemocí od lupu po Lymeskou boreliózu.1

Tajemství celoživotního zdraví a štěstí máte na dosah. Wim Hofovu metodu můžete bezpečně využívat sami, vlastním tempem a v pohodlí vlastního domova. Žádné prášky, injekce, vitaminy, doplňky, vybavení nebo speciální diety – vše, co potřebujete, jste vy sami a touha odemknout skrytý potenciál vašeho těla. Tato kniha vám bude průvodcem.

Jste připraveni? Na následujících stránkách se s vámi podělím o svou životní cestu z malé holandské vesnice, ve které jsem se narodil, až na světová pódia, kde dnes vystupuji. Vysvětlím podrobnosti metody, filozofii, na které stojí, a vědu, která ji podporuje. A uvedu vám příklady praktikujících, kteří metodu využili k radikální změně svého života. Doufám, že vás díky tomu inspiruji k tomu, abyste znovu převzali kontrolu nad vlastním tělem a životem tím, že probudíte nezměrnou sílu vaší mysli. Vše je na dosah a není čas ztrácet čas.

Tak pojďme na to.

1. MISIONÁŘ

Dech je brána. Co by bylo bez dechu? Právě tady jsme já i vy i všichni ostatní započali. Tady začíná veškerý život.

Pocházím z dvojčat, ale v době mého narození v roce 1959 v Nizozemsku neexistovala žádná ultrazvuková zařízení, kterými by se dalo zjistit, že je v děloze ještě jedno dítě. Takže když odvezli mou matku zpátky na lůžko, aby se zotavila z porodu mého bratra Andreho, stále jsem si hověl uvnitř. Cítila v sobě cosi zvláštního. Něco tam stále bylo, jen nevěděla co. A je jasné, že ve zmatku kolem porodu cítí ženy mnoho matoucích vjemů.

Ale co se stalo? Po porodu Andreho se cítila divně. A protože už předtím porodila čtyři děti, věděla, že se nemýlí. Nikdy se takhle po žádném porodu necítila. A tak ležela na odpočívárně a prohlásila: „Je tam ještě něco dalšího, doktore.“ Doktor ale jenom mávl rukou. „To se po porodu stává,“ odbyl ji. „To jsou jen dodatečné kontrakce, nic víc.“ Doktor odešel a nechal matku na odpočívárně samotnou. Jenže ten pocit uvnitř ní jenom sílil a nakonec si uvědomila, že je tam ještě jedno dítě. Začala volat na sestry a konečně, po několika návštěvách sester, které se ji opakovaně snažily ujistit, že má doktor pravdu – že jsou to jen kontrakce a že se nemá bát, protože odezní – zjistily, že je tam opravdu ještě jedno. A nejen to, že to dítě zemře, pokud včas nezasáhnou.

Odvezli postel na operační sál, aby mě vyndali, protože rozhodli, že na porod přirozenou cestou jsem příliš hluboko. Což uvrhlo mou matku do jiného stavu vědomí, ve kterém se upnula na děsivou myšlenku, že její dítě může zemřít. Těsně před příjezdem na operační sál vykřikla: „Ach bože, nech to dítě žít! Udělám z něj misionáře!“ Děsila se, že do ní budou řezat a že porod nezvládne. V ten okamžik probudil mocný strach sílu její nezdolné víry. Má matka byla silná, zbožná, inteligentní a oddaná katolička. Než ve svých osmadvaceti letech založila rodinu, pracovala v kanceláři a žila velice nezávisle. Jenže v té době už ženy po porodu pracovat nemohly a příjem musel zajistit otec. Když jsme se narodili my, už měla doma tři děti a po nás přivedla na svět ještě další čtyři – cítila, že každé dítě je darem od Boha. Rození dětí se zhostila, jako by to byla její katolická povinnost, a stejný praktický, střízlivý, neústupný přístup vnesla i do výchovy svých dětí. Formálního vzdělání se jí příliš nedostalo. Její rodiče byli rolníci a ona i její sourozenci trpěli nepřítomností matky, u níž propukla schizofrenie a skončila v ústavu. Jejich otec vychovával děti úplně sám, což bylo v té době poměrně vzácné.

Teď se mě matka pokoušela vyvolat na tento svět pomocí své silné víry v Boha. A tak jsem přišel na svět na studené chodbě, díky síle neznámé jí či komukoli dalšímu. Možná se v takových extrémních podmínkách narodilo a ještě narodí mnoho dalších dětí – možná ještě v daleko extrémnějších. Ale co je karma? Co je osud? Já to nevím. A v tu chvíli jsem nebyl nic víc než malý kousek ničeho. Byl jsem fialový, protože jsem se málem udusil. Byl jsem studený. Ale matka mě vyvolala do tohoto světa s takovou silou, jako by mi potetovala duši, aniž bych měl byť jen tu nejmenší představu, co se děje. Byl jsem jen kousek ničeho. Bezmocný. Ale pak jsem začal dýchat.

A takhle jsem započal svůj život. Sotva jsem přežil. Já si pochopitelně nepamatuji, co se stalo, ale má matka mi ten příběh vyprávěla mnohokrát. Dost možná díky svému nezvyklému počátku jsem vždycky toužil po něčem jiném, po něčem víc, po něčem hlubším, mystickém – po něčem zvláštním. Vzpomínám si, že ve čtyřech letech jsem dostal vidění, až jsem zalapal po dechu. Viděl jsem světlo. Světlo! Co to je? Úplně mě ohromilo. Vůbec jsem nepřemýšlel, jen jsem byl uprostřed světla. Ale co to bylo? Nevěděl jsem to tehdy a nevím to dodnes. Ale ta vzpomínka je nesmazatelná.

Andre a já jsme se celých šestnáct let dělili o maličký pokoj a jednu postel. Sdíleli jsme lásku k neobyčejnému a našetřené peníze jsme utráceli za exotické rostliny. Ale navzdory naší podobnosti jsem se vždycky cítil jiný. Fascinovaly mě fotky tibetských chrámů, které jsme měli na stěnách. Už ve dvanácti mě chytla jóga, hinduismus, buddhismus – to, co se dá nazvat ezoterickými obory – ale i psychologie. V naší rodině jsem ale nepatřil k nejlepším studentům. Matka nás milovala a pečovala o nás, ale byla velice přísná, chtěla, abychom byli bystří. Neměli jsme peníze, protože otec měl zdravotní problémy a nemohl pracovat pravidelně. Konvenční inteligence byla tehdy emočním platidlem své doby. Mí starší bratři dřeli, aby byli nejlepší ze školy, v tom já ale neměl šanci. Spolu s Andrem nám přezdívali PeePee, byli jsme nerozluční a někdy jsme měli pocit, že jsme jeden. Ale já se přesto cítil tak trochu jako černá ovce, trochu cizí, prchlivý, prostě jiný.

Když mi bylo sedm, vzpomínám, jak jsme si s kamarády hráli na zasněžené louce, stavěli jsme něco jako iglú. Prostě jak si asi představujete, že by mělo vypadat iglú, když je vám sedm. Po nějaké době všichni kamarádi odešli, ale já zůstal. A přepadl mě takový radostný pocit, až jsem si jen tak sedl do sněhu. Zpozdil jsem se a mí rodiče a bratři se po mně začali shánět, protože mě doma nenašli. Úplně běžně jsem si hrával v lese poblíž našeho domu v Sittardu, stavěl jsem chatrče a hrál si na Tarzana a podobné dětské kratochvíle, ale teď ležel všude sníh.1 Už tehdy jsem sníh miloval stejně jako dnes. Jenže tenkrát jsem se zdržel tak, až jsem je vyděsil. Když mě našli, už jsem nějakou dobu spal, a když mě probudili, tak jsem se bránil. Později jsem se dozvěděl, že jsem zažíval nástup něčeho, čemu se říká „bílá smrt“, kdy propadnete dřímotě, podchladíte se, pak upadnete do kómatu a pak už je po všem. Chci říct, že bez působení externího zdroje tepla je tento proces skutečně nevratný.2 Takže mě sebrali ze sněhu a odnesli domů a musím říct, že návrat byl vlastně docela příšerný, protože jsem byl podchlazený. Ale uzdravil jsem se.

V jedenácti letech se mi stalo totéž. Šel jsem do školy a při cestě domů jsem se rozhodl, že se chci posadit. Byla zima a mrzlo a já si jednoduše sedl na sousedovu verandu a usnul. Nevím, co přesně se stalo, ale přijela sanitka, kterou někdo zavolal, když viděl, jak v mrazivém počasí spí malé dítě venku. Probudil jsem se v nemocnici, kde si mě nechali na pozorování celý týden. Znovu jsem se uzdravil, ale moc dobře jsem věděl, že jsem v obou případech mohl zemřít, kdyby mě někdo nevzbudil a nedopravil do tepla. Na podchlazení je zvláštní to, že se probudit nechcete, chce se vám jen spát. Nevím přesně, proč tomu tak je, ale tohle byla má první dvě setkání s chladem. A navzdory velmi skutečnému nebezpečí, které s sebou nesla, byla vlastně docela příjemná. Cítil jsem se šťastný. Jdete spát, nic víc. Tisíceré díky, sbohem, živote. Je to OK. Žádné starosti. Žádné strachy. Nic. Jen příjemný, šťastný pocit.

Jindy, když mi bylo asi šest, jsme si s kamarády hráli poblíž lesa. Jeden z nich po mě hodil lahev špinavé vody z místního potoka, což byla vlastně stoka plná bakterií, a mně se udělalo strašně zle. Ten kámoš, co mě polil, neměl určitě žádné zlé úmysly, tomu nevěřím. Dělal jen pitomosti, ale zároveň se nade mě povýšil a řekl něco jako: „Mně je osm a jsem daleko větší než ty, koukej, co ti můžu udělat.“ Dodnes si pamatuji ten pocit bezmoci. Nemohl jsem dělat vůbec nic, protože byl o mnoho větší a starší než já, takže jsem neměl na vybranou, musel jsem si nechat jeho ponižování líbit a mazat domů. A když jsem to udělal, prozvracel jsem celé dvě noci, než mě rodiče konečně vzali do nemocnice. Ukázalo se, že jsem dostal Weilův syndrom (neboli leptospirózu), což je vzácné, velice nakažlivé onemocnění.3 Infekce byla tak silná, že jsem musel zůstat v nemocnici tři týdny, ale, pochopitelně, zase jsem se dal do pořádku. Tyto události jsou mými prvními setkáními se sněhem a bakteriální infekcí, přičemž obojí hrálo později v mém životě důležitou roli. Tak nějak si myslím, že tyhle epizody byly předzvěstmi toho, co mělo přijít.

Už od útlého věku mě přitahovalo vyprávění příběhů. Kdykoli začali lidé vyprávět příběhy, skutečné příběhy o něčem neobvyklém, o něčem zvláštním, o něčem hlubokém, byl jsem jako u vytržení a nevnímal jsem nic jiného. Spolkl mě vír jejich slov. Jinak jsem byl velice hravé dítě. Rád jsem si hrál na Tarzana a miloval jsem venkovní hrátky v lese. Bavili jsme se stavěním chatrčí ve větvích a přecházení ze stromu na strom pomocí „lián“, které jsme si vyrobili ze starých cyklistických duší. Navázali jsme jednu na druhou, přehodili je přes větve a pak jsme se houpali ze stromu na strom za co nejhlasitějších výkřiků, protože jsme byli opice. Hráli jsme si na lidoopy a milovali to. My jsme byli Tarzani.

Protože jsme milovali venkovní hrátky, kdykoli jsme měli čas, vyráželi jsme s mým dvojčetem do přírody, do lesa. Zmizeli jsme na celý den, stavěli chatrče, lezli na stromy, prokopávali podzemí a pekli brambory na malém ohníčku, který jsme si rozdělali. Dodnes věřím, že ty brambory tenkrát byly to nejlepší jídlo, jaké jsem kdy v životě jedl. Jen se špetkou soli, taková lahoda, taková znamenitá pochoutka. Představovaly naši svobodu a žádná restaurace nemohla soupeřit s jejich chutí, protože jsme je jedli ve spojení s přírodou. Příroda zesílila všechny naše smysly. Myslím, že mnoho dětí dnes o tohle přichází. Tolik se věnují počítačům a hrám a virtuální realitě, že přichází o realitu skutečnou: přírodu, která stimuluje, rozvíjí a zostřuje jejich smysly. Toto odpojení od přírody přispívá podle mého názoru k depresím a dalším problémům, což je špatně.

Přestože je pravda, že jsem se už ve dvanácti zajímal o psychologii, hinduismus, buddhismus a jógu, zároveň je pravdou, že jsem, stejně jako tolik dalších vrstevníků, sloužil jako ministrant. Pochopitelně kvůli své matce, oddané katoličce. Byla zbožná, a tudíž vyžadovala, aby její děti chodily každou neděli do kostela. Ale přestože jsem se z úcty ke své drahé matce upřímně snažil, nikdy jsem nepocítil žádné spojení s církví, naopak mě to docela nudilo. Kvůli tomu jsem cítil k bohoslužbám odpor, jenže matka trvala na tom, že je naše morální povinnost tam chodit. A takové matce se těžko odporuje. Ne naší matce. Držela nám opratě hodně zkrátka a já a mí sourozenci jsme tedy museli přestát bezpočet nedělí v kostele, kde se, alespoň z mého pohledu dítěte, nic moc nedělo. Já byl kluk zrozený pro soboty. V sobotu jsem mohl vyrazit ven, umazat se, zařvat si z plných plic jako Tarzan. V sobotu jsem mohl utéct do lesa, postavit něco z ničeho, vymyslet tisíc her. Mohl jsem se ztratit ve svobodném hraní. Pro dítě s kreativní představivostí je les jako říše divů. Úplně jiná než kostel.

Ve třinácti jsem se rozhodl stát se vegetariánem, což bylo pro mladého člověka (vlastně pro kteréhokoli člověka), který žil ve stejné kultuře jako já, kde úplně všichni jedli maso a považovali to za tu nejpřirozenější věc na světě, docela radikální. Jenže já se chvíli předtím seznámil se starším gentlemanem, který svým způsobem proti takové kultuře protestoval. Blížily se Vánoce a on prohlásil: „Pokud Bůh vnímá a tohle je na Zemi období klidu a míru, jak to může být zároveň období největšího masového vraždění?“ Jak je to možné? A tak jsem začal přemýšlet o zvířatech, která konzumujeme, a jak se s nimi zachází v masném průmyslu, až jsem si uvědomil jeho krutost. Živá zvířata se vozí na porážku po kamionech. Na tom nebylo vůbec nic přirozeného, žádný prvek člověka lovce-sběrače. Jen vraždění a krutost. Proč?

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc jsem se odhodlával snižovat denní příjem masa. Rozhodl jsem se být důsledný a dotáhnout to a za pár měsíců už jsem nejedl maso vůbec. V kultuře, která tehdy panovala, mi to okamžitě zajistilo nálepku podivína – přestože naše rodina to vzala v klidu jako další mou zvláštnost. Najednou se ze mě stala jiná kachna na rybníku. Jako by se na mě všichni dívali a ukazovali si: „Ty jsi jiný, ty jsi jiný.“ A já taky byl. Svou nezávislost jsem si hýčkal, budoval jsem si vlastní malý svět. Tím, že jsem se stal vegetariánem, že jsem se zajímal o ezoterické obory a že jsem nosil dlouhé vlasy jako hipík, jsem se začal vyčleňovat z normální kultury. Trpěl jsem při snahách o potlačení mé nátury stejně jako mnoho dalších lidí. Jakmile jsem přijal fakt, že jsem jiný, a smířil se s ním, začal jsem se vyčleňovat ještě víc, konkrétně co se mého vědomí a toho, jak vnímám svět okolo, týče. Byl jsem citlivý chlapec. Naučil jsem si prošlapat si vlastní cestu.

Nikdy jsem nepatřil k příliš dobrým studentům. Když došlo na dějepis, jazyky, matematiku a další vědy, míval jsem spíš průměrné známky. Ne vyloženě špatné, ale ani výjimečně dobré. Byl jsem přesvědčený, že nemám šanci dostat se na další studia jako mí superúspěšní bratři. Pro velké rodiny té doby byl úspěch ve škole otázkou přežití. Všichni mi říkali, že ti, kdo chodí do nejlepších škol, se dostanou na nejlepší univerzity, což jim zajistí skvělou kariéru a veškerou pozornost, která jde ruku v ruce s tímto typem úspěchu, takže jsem se zapsal do víkendového kurzu, kde jsem se mohl ukázat, svým omezeným studentským možnostem navzdory. Díky tomu, že jsem mluvil a aktivně se zapojoval do diskusí, dokázal jsem za šest týdnů kurzem projít a zajistit si tak přijetí na další studia. Jenže netrvalo dlouho a já jsem si uvědomil, že tenhle typ studií není pro mě. Vydržel jsem jenom tři čtvrtiny ročníku a pak jsem s tím seknul.

Ano, nechal jsem školy, ale já se za to ani trochu nestydím. Nedostudoval jsem, ale dneska učím profesory a doktory po celém světě. Práce, kterou dělám, je průlomová a přepisuje vědeckou literaturu přinejmenším částečně proto, že jsem nedostudoval. Tím, že jsem vystoupil z kolotoče a netušil, o co běží v akademických kruzích, jsem mohl jednoduše plout s přirozeným tokem věcí a pokusit se přežít ve společnosti silou své intuice a instinktů. Společnost jako celek je silně zaměřená na dosažení hmatatelných výsledů a na to, abyste se stali něčím definovatelným pro ostatní. Právníkem, bankéřem, čímkoli. Já touhle cestou jít nechtěl. Mé instinkty a intuice mě vedly jiným směrem, a to kvůli mé matce. Nejen, že mě povolala, ona mi to vtiskla do nejhlubších záhybů DNA a duše. Už od narození jsem byl předurčen, abych se vydal na jinou misi. To mě nečiní jedinečným ani zvláštním, ale věřím, že život je zvláštní a my bychom tak k němu měli přistupovat.

2. ZROZENÍ LEDOVÉHO MUŽE

Sittard, mé rodné město v nejjižnější části Nizozemska, leží sotva kilometr od hranic s Německem a dvanáct kilometrů od Belgie, v nejužší části země. Když jsem byl mladý, ovlivňovala mě tudíž jak německá, tak belgická kultura, francouzsky i německy hovořící obyvatelé, a pak pochopitelně náš rodný holandský jazyk a kultura. Od dvanácti do sedmnácti let jsem v brzkých ranních hodinách rozvážel noviny, a to jak Algemeen Dagblad, tak De Telegraaf. To je úplně jiná dimenze dne, kdy nikoho nepotkáte a souzníte s vaším kolem a přírodními živly.

Vždycky jsem byl prostý chlápek a takový už zůstanu. Své staré kolo miluji mnohem víc než vše chna ta nóbl, nová, blyštivá a pestrobarevná, která se dnes prodávají i se všemi těmi hračičkami a vybavením. Na starém kole jsem dojel třikrát do Španělska a jednou skoro až do Afriky. Nevím vlastně, co na těch starých kolech je, ale já na ně nedám dopustit.

Oblast, ve které jsem doručoval noviny, byla trochu kopcovitá, což dělalo z vožení těžkých nákladů pořádnou výzvu. Vyjížděl jsem nahoru do kopce s košíkem plným novin, tak těžkým (hlavně tlusté sobotní vydání), že jsem v půlce kopce zastavoval, doručil noviny, a teprve pak pokračoval dál.

Posílilo mě to. Nakonec jsem kopce porazil. A při závodech, které se konaly na sittardském festivalu, jsem ujel na rotopedu kilometr za minutu a dvě sekundy. Moc jsem to nepřeceňoval, dokud profesionální cyklista nedojel za minutu čtyři a pak další za minutu šest. Závod jsem vyhrál. Všechna ta rána při rozvážce novin po kopcích, bez ohledu na počasí, mě posílila, a to nejen fyzicky. Naučila mě disciplíně.

Každý den, celých pět let, jsem vstával v půl čtvrté ráno. Překulil jsem se z postele rovnou do pozice na kliky, udělal padesát kliků a pak jsem byl vzhůru. Táta mně i bratrům naservíroval velký hrnek kafe a ve čtyři ráno už jsme vyráželi ze dveří po svých novinových trasách. Byl to přesný režim. Vyrážel jsem do noci s balíky novin, nahoru a dolů po sittardských kopcích. Slyšel jsem všechny možné ptáky a viděl po ulicích pobíhat zajíce, bylo to tak kouzelné a hloubavé. Viděl jsem věci, které, protože jsem byl sám, nevyžadovaly slova. Jen já a moje kolo a noviny uprostřed kopců. Každý den po celých pět let.

Tahle zkušenost absolutně utvořila základní vrstvu mé morální disciplíny. Byl jsem silný jako armádní příslušník speciálních sil. Proto můžu doporučit každému dítěti, chce-li být silné, rozvážet noviny v kopcovitém terénu. Zjistíte, kdo jste, protože nikdo další, s kým byste mohli mluvit, tam není. Začnete rozjímat. Vidíte svět v klidu, bez balastu věcí a lidí. Jste sami a musíte splnit úkol bez ohledu na počasí. Najdete sebe sama v hlubinách svého vlastního já. V tom tkví síla.

S touto nově objevenou silou a z ní vyplývajícím sebevědomím jsem v sedmnácti letech vyrazil se svým dvojčetem na kole do Španělska. Tisíce kilometrů na kole. Pořád jsem měl staré pytle na noviny, tak jsem je jen naplnil pár nezbytnostmi. Byl to krásný zážitek. V Nizozemsku začíná v říjnu opravdový podzim, nastupuje studené počasí s velice studenými dešti. Jízda na kole s dešťovou vodou na kůži zesílila odvod tělesného tepla, jak už to tak voda dělává, takže jsme opravdu prochladli. Makali jsme ale dál přes pohoří Ardeny v Belgii. Vybavuji si sníh a hodně nízké teploty. V jednu chvíli jsme museli zastavit, protože jsme se potřebovali najíst, ale jediné jídlo, které jsme měli s sebou, byly ovesné vločky, které mi chutnaly jako lískové ořechy. Úžasné.

Pokud se ponoříte do přírody, do živlů natolik, že vaše tělo funguje do hloubky a všechny smysly vašeho bytí se skutečně aktivují, pokud jíte jen tehdy, když to vaše tělo vyžaduje namísto daných časů jídla, zjistíte, že se vaše chuť změní tak výrazně, že dokonce i suché ovesné vločky vám připadají jako hostina. Dnes už jsme o toto spojení, o tento hluboký smysl z většiny přišli, a mnoho z nás tudíž není schopno začlenit jeho hodnoty do každodenního života. Ale tehdy na cestách na kolech jsme jej hluboce cítili a neseme si ten pocit s sebou v srdcích až dodneška.

Andre a já jsme přejeli Ardeny a pomalu, ale jistě jsme se blížili ke středomořské části jižní Francie, k Azurovému pobřeží. A během jízdy jsme si všimli nejen změny počasí, které se stále lepšilo, ale také vegetace, architektury a chování lidí. S rostoucími teplotami tráví lidé víc času venku, více se spolu baví a barví si domy pestřejšími barvami. Říjen v jižní Francii je úžasný a my jsme odtud následovali slunce do Španělska, kde se zrovna sklízely melouny, pomeranče a fíky. Báječně jsme si sklizeň všeho toho ovoce užili, pokoukali jsme, vždyť víte, cestování na kole je prostě jiné. Není to jako jízda autem. Když sedíte v autě, jako byste se dívali na televizi: jenom sedíte a koukáte, co se děje za okénkem. Když ale jedete na kole, nabijete se pocity, rozhlížíte se a všechno je intenzivnější, protože si s tím vším vytvoříte přímé spojení. O více než čtyřicet let později pořád cítím chuť toho ovoce, cítím ten sladký vzduch. Pořád to cítím, i po šedesátce.

Jedním z mých cílů je, aby tyto pocity, tyto pocity propojení s přírodou, pochopil každý. Jste Tarzan. Jste Jane. Jste král. Jste královna. Koruna není jen symbolem, který se posadí na hlavu muže zvaného „král“, ale také aura, která vás obklopuje, když vyzařujete, když je váš mozek zcela naživu. Vyzařujete elektromagnetické pole, a to je ta koruna. Ta energie z vás udělá krále nebo královnu. To je přirozená korunovace. Takže se chovejte jako král či královna a povstaňte hrdě, protože to je to, co jste v nitru.

Historické tržiště na náměstí v Sittardu, mém bydlišti v Nizozemsku.

Tenkrát jsem to ještě nevěděl, ale přesně tohle jsem tehdy hledal. Tohle propojení. Hledal jsem cosi uvnitř sebe sama, co jsem neuměl úplně popsat, ale s časem a zkušenostmi začínal vědět. Moje matka mě na tento svět vymodlila, a to se opravdu stalo červenou linií mého příběhu. Matčina síla je dobrá a plná lásky, protože vychází z přírody. Tu je dobré poslouchat. Ona ví. Je tam. A tak by to taky mělo být. Přijal jsem matčinu lásku, její povolání, a v sedmnácti letech začal opravdu cíleně hledat v těch hlubších vrstvách sebe sama a nabývat pronikavé vědomí, že na světě i ve mně samém je toho víc, než vidí lidské oko. Spousta toho zůstala skrytá a já zoufale toužil to spatřit.

Uměl jsem trochu francouzsky, takže jsem mohl komunikovat s lidmi, které jsme na naší cestě potkávali. A přestože jsem měl omezenou slovní zásobu, dokázal jsem s nimi i tak souznít, protože jsem jim dával něco, co přesahovalo jazyk, ale vycházelo z mého nitra, ze srdce. Byl to pocit, hluboký pocit, který dnes už zcela chápu, ale tehdy jsem ho jenom pociťoval. Setkání s lidmi, kteří byli nevázanější a otevření, osvobozovalo mou mysl.

Pomáhalo mi to vyrovnat se s částmi mého já, které ostatní považovali za divné či odlišné. A čím jižněji jsme cestovali, čím dál od Nizozemska, od našich podmíněných kulturních domněnek a zkušeností, tím blíž jsem se cítil sám sobě. Přivezl jsem si několikeré prozření. Byl jsem schopen setřást pocit předsudků, který jsem obyčejně zažíval. Je úžasné, co se může odehrát ve vašem jádru, když se tam dostanete, když se setkáte se světlem uvnitř sebe sama. Prostě to víte. Jsem přesvědčený, že každý, kdo vědomě vstoupí do tohoto světla, hledá a pídí se po té samé věci: po smyslu.

Poblíž francouzsko-španělské hranice, v Pyrenejích, jsme s Andrem potkali muže jménem Wolfgang. Wolfgang byl Němec, o něco starší než my. Polovinu roku pracoval v Německu jako zdravotník a v té druhé naskočil na kolo a odjel do Afriky. Když jsme se potkali, už měl za sebou dvě takové cesty a já vzpomínám, jak nám vyprávěl o tom, jak cestoval súdánskou pouští, Saharou, a musel kolo vést, protože se pískem nedalo projet. Šel po pěšině a najednou, z ničeho nic – lev!

Lev ho uviděl, ale zároveň asi taky odraz slunce od kola, nebo něco jiného, protože utekl. Ale pro Wolfganga, jak si asi dokážete představit, to byl děsivý moment. Nicméně ani to ho neodradilo, aby podnikl stejnou cestu podruhé.

Další věc, kterou si o Wolfgangovi pamatuji, bylo to, že velice bedlivě naslouchal všemu, co jsem mu chtěl říct. Byl jsem jen sedmnáctiletý kluk, zelenáč, sotva jsem začínal rozumět sám sobě, zatímco on byl chlap s výrazně většími zkušenostmi na to, že mu bylo jen o pár let víc než mně. Ke mně i k mým myšlenkám přistupoval s úctou, nikdy s despektem. Vycítil, že hledám cosi v nitru sebe sama, aniž bych věděl přesně, co to je, a že se může ode mě naučit. Ale když jsem s ním hovořil, zcela zřetelně jsem si uvědomoval skutečnost, že vykládám věci staršímu člověku, někomu, kdo je ostřílený z cestování po světě. Chlapovi, který potkal v divočině osamělého lva a přežil to. Chci říct, čeho se asi může takový člověk bát? Chlap, co má kuráž pracovat půl roku jako zdravotník a pak cestovat půl roku sám, na kole, uprostřed Afriky? Žádný strach. On prostě věděl. A já ne, alespoň zatím. Já tam jen byl. Ale právě v ten okamžik jsem si začal uvědomovat, že bych taky mohl vědět, a co je snad ještě důležitější, věřit, že bych mohl.

To pro mě znamenalo monumentální prozření. Postupné uvědomění si, že takové vědění je možné, mě osvobodilo od vlastního strachu a nasměrovalo mě právě k onomu vědění. Přírodní moudrost vycházející z jádra, zevnitř je něco, co máme vrozené, uvědomil jsem si, ale někdy jsme příliš svázaní, abychom si to uvědomili nebo tomu uvěřili. Příliš často toto vědění zaměňujeme za sny, nebo ještě hůř, za pošetilosti. Ale já teď cestoval na kole přes jižní Francii a dál do Španělska, za Pyreneje, poznal jsem Wolfganga a hovořil s ním o filozofii a dalších avantgardních tématech a velice jsem si to užíval. Andre nás někdy poslouchal, ale většinu času se držel tak půl kilometru před námi. Andre je daleko střízlivější člověk než já, praktičtější, dalo by se říct. Nechal nás mluvit, byli jsme tak pohlceni naším rozhovorem a on nás nechtěl vyrušovat. Náš dialog měl takovou hloubku, že jsem prožil kaskádu prozření, poprvé jsem pochopil skutečnou meditaci. Díky tomuto rozjímání jsem byl schopen zajít tam, kam jsem se nikdy předtím nevydal, pochopit a přenést všechny ty energie ve mně do svého vědomí. Uvědomil jsem si, že my všichni máme v sobě tenhle tajný bod a já jsem do něj hodlal vstoupit. Jakmile se vám to podaří, uvědomíte si vlastní světlo, vlastní bytí, vlastní smysl. Máte to všechno na dosah, pokud víte, kam se podívat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Wim Hof: Ledový muž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.