Důvěrnosti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Domenico Starnone

Důvěrnosti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo
alla traduzione assegnato dal Ministero degli Affari Esteri
e della Cooperazione Internazionale Italiano.
Tato kniha vychází za finanční podpory italského
Ministerstva zahraničních věcí a mezinárodní spolupráce.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

První vyprávění

1.

Láska, co říct, tolik se o ní mluví, ale já si myslím, že jsem tohle slovo nepoužíval moc často, dokonce mám dojem, že jsem ho nepoužil nikdy, třebaže jsem miloval, jistě že jsem miloval, miloval jsem tak, až jsem ztratil hlavu i city. Láska – tak jak jsem ji poznal já – je totiž láva života v surové podobě, která roztaví kultivovaný život, je to erupce, jež smete pochopení i soucit, zdravý rozum i dobré důvody, geografii i historii, zdraví i nemoc, bohatství i chudobu, výjimku i pravidlo. Zůstane jen dychtění a to vás nutí kroutit se jako had na všechny strany, posedlost, na kterou není lék: kde zrovna teď je, kde není, co si myslí, co dělá, co řekla, jaký byl skutečný význam té věty, co mi zamlčuje, a jestli jí bylo dobře tak jako mně, a zda je jí i nadále dobře, když jsem teď daleko, nebo ji moje nepřítomnost oslabuje tak jako mě ta její, jež mě deptá, bere mi veškerou energii, kterou mě naopak nabíjí její přítomnost, co jsem já bez ní, zaseknuté hodiny na rohu frekventované ulice, ach, její hlas, ach, být s ní, zkracovat vzdálenosti, vynulovat je, vymazat kilometry, metry, centimetry, milimetry a mísit se, mást se, přestat být sám sebou, vlastně už teď mám pocit, že jsem nikdy nebyl sám sebou mimo ni, mimo její rozkoš, a to mě plní pýchou, to mě rozveseluje, a taky deprimuje, zaplavuje mě to smutkem, a znovu mě to nabíjí, elektrizuje, mám ji tak moc rád, ano, nechci nic než její dobro, navždycky, ať se stane cokoli, i když mi uniká, i když miluje jiného, i když mě ponižuje, i když mě naprosto vyždímá, až mi nezůstane ani schopnost mít ji rád. Jaké absurdity se můžou přihodit v hlavě, přát si něčí dobro, a už ho nedokázat mít rád, přát někomu něco zlého, a přitom ho mít dál rád. Mně se to stalo, a proto jsem to slovo odsunul co možná nejdál, nevím, co si počít s andělskou, konejšivou, trylkující láskou, láskou, která očišťuje, s láskou patetickou: to proto, že je mi cizí, jsem ho v průběhu svého dlouhého života tak málo používal. Zato jsem užíval spoustu jiných slov – dychtění, šílení, soužení, zatmění, potřeba, nutnost, toužení –, obávám se, že jich bylo až moc, lovím v pěti tisících letech psaní a mohl bych tak pokračovat kdovíjak dlouho. Ale teď cítím potřebu přejít k Terese, to ona stále odmítala zůstat uvnitř té kombinace pěti písmen, a přitom se dožadovala, a dožaduje se dosud, tisíců a tisíců jiných.

Do Teresy jsem se zbláznil, už když sedávala v lavici u okna a byla to jedna z mých nejbystřejších studentek. Ale uvědomil jsem si to, teprve když mi rok po maturitě zavolala, jednoho krásného podzimního dne mi přišla naproti ke škole, na procházce mi vyprávěla o svém divokém vysokoškolském životě a zničehonic mě políbila. Ten polibek formálně zahájil náš vztah, který trval celkem tři roky a byl plný ve skutečnosti nikdy plně neukojené potřeby absolutního vlastnictví a tenzí, které končily urážkami, pláčem a kousavými výčitkami. Vzpomínám na jeden večer na návštěvě u přátel, bylo nás sedm nebo osm. Seděl jsem vedle nějaké dívky původem z Arles, která byla v Římě jen pár měsíců a komolila italštinu tak svůdným způsobem, že bych si nepřál poslouchat nic jiného než její hlas. Jenže mluvili všichni a zejména Teresa, která říkala tím svým obvyklým velkorysým způsobem velice inteligentní věci, a to s mimořádnou přesností. Musím připustit, že už pár měsíců mi ten její egocentrismus, kdy zvyšovala úroveň i toho nejfrivolnějšího plkání, začínal vadit, a proto jsem měl sklon ji často přerušovat nějakou ironickou poznámkou, ale ona mě vždycky zpražila pohledem a říkala: promiň, ale teď mluvím já. Tenkrát jsem to s těmi poznámkami možná trochu přehnal, líbila se mi ta dívka z Arles a chtěl jsem se zalíbit i já jí. Teresa se na mě vztekle otočila, popadla nůž na chleba a zaječela: zkus mi ještě jednou skočit do řeči a já skočím a ufiknu ti jazyk, a nejen ten. Pustili jsme se do sebe na veřejnosti, jako bychom tam byli sami, a já si dneska říkám, že tomu tak vážně bylo, tak moc jsme byli pohlceni jeden druhým v dobrém i ve zlém. Byli tam sice naši známí, byla tam ta dívka z Arles, ale šlo o bezvýznamné figury, důležitá byla jen nepřetržitá přitažlivá a odpudivá síla mezi námi. Bylo to, jako bychom se bezmezně líbili jeden druhému jen proto, abychom se mohli ujistit o tom, že se nesnášíme. Nebo naopak.

Samozřejmě nechyběla šťastná období, kdy jsme probírali všechno možné, žertovali jsme, já jsem ji lechtal, dokud mě dlouze nepolíbila, abych toho konečně nechal. Ale neměla dlouhého trvání, my sami jsme byli narušitelé našeho soužití. Vypadalo to, jako bychom byli přesvědčeni o tom, že násilí, s nímž jsme mezi sebe vytrvale vnášeli nesoulad, nás nakonec promění v ukázkový pár, ale ten cíl místo aby se přibližoval, tak se vzdaloval. Když jsem zjistil, protože mi to vyslepičila právě ta dívka z Arles, že Teresa byla viděna při více než důvěrném chování s jedním známým churavým hrbatým akademikem – zkažené zuby, nemocné oči, prsty jako pavoučí nožky, jimiž hrál na klimpr zbožňujícím studentkám –, zmocnil se mě vůči ní takový odpor, že jsem se vrátil domů a bez vysvětlení jsem ji popadl za vlasy, dovlekl jsem ji do koupelny, chtěl jsem osobně umýt každý milimetr jejího těla marseilleským mýdlem. Nekřičel jsem, mluvil jsem s ní s obvyklou ironií, říkal jsem: já nejsem úzkoprsý, dělej si, co je ti libo, ale ne s tak nechutným mužem. A ona se vzpouzela, kopala kolem sebe, fackovala mě, škrábala mě, ječela, koukni se na sebe, co jsi ve skutečnosti zač, styď se, styď se.

Tehdy jsme se tak pohádali, až to vypadalo, že je konec, věci, které jsme si vmetli do tváře, se už nedaly vzít zpátky. Nicméně i tenkrát jsme se dokázali usmířit. Leželi jsme v objetí až do svítání, smáli jsme se té dívce z Arles i tomu pianistovi a profesoru cytologie. Jenže nás teď vyděsilo, jak jsme riskovali, že jeden o druhého přijdeme. A myslím si, že to bylo tohle leknutí, co nás okamžitě přimělo hledat nějaký způsob, jenž by navždycky stanovil naši vzájemnou závislost.

Teresa přednesla opatrný návrh, řekla: udělejme to tak, že já ti řeknu nějaké svoje tajemství, které je tak hrozné, že jsem si ho nikdy nezkusila vyprávět ani v duchu, a ty mi ale musíš svěřit nějaké odpovídající, něco, co kdyby se zjistilo, trvale by tě to zničilo. Usmála se na mě, jako by mě vyzývala k nějaké hře, ale zdálo se mi, že ve skutečnosti je napjatá jako struna. Úzkost se okamžitě zmocnila i mě, udivilo mě a znepokojilo, že by ona, ve třiadvaceti letech, skutečně mohla mít tak nesdělitelné tajemství. Já jsem ho ve svých třiatřiceti měl a šlo o tak trapný příběh, že jsem zrudl, jen když jsem na něj pomyslel, upíral jsem zrak na špičky bot a čekal, až ten neklid přejde. Chvíli jsme kolem toho kroužili, dohadovali jsme se, kdo se svěří jako první.

„Nejdřív ty,“ řekla a měla ten ironicky panovačný tón, který nasadila pokaždé, když překypovala citem.

„Ne, nejdřív ty, musím posoudit, jestli je tvoje tajemství tak strašné jako to moje.“

„A proč já ti mám důvěřovat, a ty mně ne?“

„Protože znám svoje tajemství a přijde mi nemožné, že bys i ty měla nějaké podobně nesdělitelné.“

Nakonec po chvíli přetahování ustoupila, rozhořčilo ji především to – aspoň myslím –, že bych ji nepovažoval za schopnou dopustit se nevyslovitelných činů. Nechal jsem ji mluvit bez přerušování a nakonec jsem nedokázal přijít na žádný vhodný komentář.

„No?“

„Je to hnus.“

„Já jsem ti to říkala, teď je řada na tobě. A jestli mi budeš vyprávět nějakou hovadinu, odejdu a víckrát mě neuvidíš.“

Svěřil jsem se, nejdřív útržkovitě, pak čím dál detailněji, nechtěl jsem přestat mluvit, to ona mi řekla už dost. Dlouze jsem si povzdychl, řekl jsem:

„Teď o mně víš to, co nikdy nikdo nezjistil.“

„I ty o mně.“

„Už se nemůžeme rozejít, jsme skutečně jeden v rukou druhého.“

„Ano.“

„Ty nejsi ráda?“

„Jsem.“

„Byl to tvůj nápad.“

„Jasně.“

„Mám tě rád.“

„Já tebe taky.“

„Ale já moc.“

„Já strašně moc.“

O pár dní později, bez hádání, naopak zdvořilými formulacemi, které jsme mezi sebou nikdy nepoužívali, jsme si řekli, že náš vztah už se vyčerpal, a po vzájemné dohodě jsme se rozešli.

2.

Zpočátku jsem cítil úlevu. Teresa, když se to tak vezme, byla nezkrotná a svárlivá dívka, každá moje věta vyvolávala námitku, každá moje slabost sarkastickou poznámku. A to nepočítám, že se nehádala jen se mnou, ale s každým, s prodavači, poštovními úředníky, městskými strážníky, policisty, sousedy, přáteli, na kterých mi záleželo. Při každé příležitosti ke střetu se mocně zachechtala, znělo to vesele, ale ve skutečnosti to byl vzteklý hrdelní zvuk, který udával rytmus větám napěchovaným urážkami jako nějaká cézura. Nejméně dvakrát jsem se popral s lůzou, která zapomněla, že má co do činění s dívkou. Ale pak přešly dny, přešly týdny, nahromadily se měsíce bezcílného toulání a úleva zeslábla, začalo se mi po ní stýskat. Nebo jsem spíš pocítil, že prostor, který vykroužila v garsonce, kde jsme spolu bydleli, nebo ten vedle mě na ulici, v kině, kdekoli, byl prázdný, byl šedivý. To je malér, řekl mi jednou jeden kamarád, když se člověk zamiluje do ženy, která je ve všech ohledech živější než on. Ten kamarád měl pravdu: ačkoli jsem nebyl žádná zdechlina, v Terese byla překypující životní energie, a když se vylila z břehů, nedokázala ji zadržet žádná hráz. Tohle bylo krásné a scházelo mi to, občas jsem ji zatoužil zas vidět. Ale zrovna když jsem začal přesvědčovat sám sebe, že není nic špatného na tom jí zatelefonovat, narazil jsem na Nadiu.

O Nadie se nechci moc rozepisovat: byla skromná, velice zdrženlivá, dokonce i když říkala dobrý den, nesmírně zdvořilá, Teresin pravý opak. Seznámil jsem se s ní ve škole, měla vystudovanou matematiku, chovala ambice věnovat se akademické dráze a tohle bylo její první učitelské místo. Zpočátku jsem si jí ani nevšiml, byla na hony vzdálená typu ženy, který mě přitahoval, jako by vůbec nezapadala do doby politických, literárních a erotických hrdinství, jejíž neoddělitelnou součástí jsem se cítil před vztahem s Teresou, během něj i po něm. Nicméně něco se mi na ní – těžko říct co, možná ruměnec, který nedokázala potlačit – týden od týdne líbilo čím dál víc a začal jsem kolem ní kroužit. Pravděpodobně jsem si myslel, že bych ji proti tomu sklonu rudnout mohl obrnit tím, že ji naučím překračovat hranice v každém kontextu jejího života, slovně, a dokonce možná i skutky. Teresu jsem nikdy nic nenaučil, třebaže byla o deset let mladší než já, třebaže to byla moje studentka na gymnáziu, kde jsem dosud pracoval. A to mě chvílemi plnilo hořkostí, zdálo se, že se narodila jako hotový člověk, zatímco Nadia byla zavřená v kruhu o miniaturním průměru, za jehož hranice se nikdy neodvážila.

Nejdřív jsem začal zdvořilými větami, pak jsem nasadil žertovný tón, nakonec jsem ji o jedné přestávce pozval na kávu. Káva za kávou, stal se z toho zvyk, všiml jsem si, že jí na něm záleží víc než mně. Tak jsem jednou počkal pár hodin, až dodělá svoji práci, a navrhl jsem jí, že se spolu naobědváme v jedné trattorii pár metrů od školy. Pozvání nepřijala, už měla něco domluveného, a při té příležitosti jsem zjistil, že je zasnoubená a že se bude příští podzim vdávat. Já jsem jí naopak vyprávěl, že jsem velice miloval jednu ženu, s níž bych byl rád strávil celý život, ale nějak se to pokazilo, mezi námi to skončilo, já se nicméně dál trápím. Jelikož s mým trápením velice soucítila, počkal jsem týden, pozvání jsem zopakoval a ona tentokrát přijala. Vzpomínám si, že se u oběda smála všemu, co jsem řekl, byla nervózně veselá. Zatímco jsme čekali na druhý chod, položil jsem ruku na stůl jen pár milimetrů od té její.

„Můžu tě políbit do dlaně?“ zeptal jsem se a zlehka jsem se dotkl malíčkem jejího malíčku, tam na bílém ubruse, vedle plné sklenice vína.

„Co to říkáš, proč?“ vykřikla a ucukla rukou tak prudce, že by se sklenice byla převrhla, kdybych ji nechytil s pohotovostí, kterou bych u sebe nečekal. Odpověděl jsem:

„Protože mě přepadla tahle touha.“

„Měl sis to nechat pro sebe, je to pošetilost, všechny touhy neříkáme nahlas.“

„Existují pošetilosti, které jsou překrásné, jak když se říkají, tak když se dělají.“

„Pošetilosti jsou a vždycky zůstanou pošetilostmi.“

Rezolutní fráze, ale vyslovená s něhou: uměla být laskavá, i když napomínala. Pak chtěla jet domů autobusem, ale já jsem se nabídl, že ji svezu svým značně ojetým Renaultem 4. Souhlasila, a jakmile jsme seděli vedle sebe, znovu jsem se ji rozhodně pokusil vzít za ruku. Tentokrát neucukla, možná byla hlavně zaskočená, a já jsem jí jemně otočil zápěstí, přitáhl jsem si dlaň ke rtům, ale místo abych ji políbil, jsem ji olízal. Pak jsem se na ni podíval, čekal jsem, že bude znechuceně protestovat, ale místo toho jsem na její tváři objevil náznak úsměvu.

„Jen jsem si tak hrál,“ ospravedlnil jsem se a najednou jsem se cítil nesvůj.

„Jasně.“

„Líbilo se ti to?“

„Ano.“

„Ale přijde ti to pošetilé.“

„Ano.“

„A co tedy?“

„Udělej mi to ještě.“

Znovu jsem jí olízal dlaň, pak jsem se ji pokusil políbit, ale odstrčila mě. Potichu řekla, že tohle nemůže, cítí se provinile vůči snoubenci, už jsou spolu šťastní šest let. Pak mi o něm začala obšírně vykládat, jako kluk byl nadějný hráč košíkové, potom dal před sportem přednost studiím a teď je z něj mladý chemik a už pracuje v jednom významném průmyslovém závodě a má velice dobrý plat. Ta poslední informace mi nebyla po chuti, připadalo mi, že zdůrazňuje, že já jsem naopak jen učitel italštiny na střední škole a nemám právo jí cpát do hlavy řečičky, které by ji mohly svést na scestí. Domáhal jsem se polibku, a jelikož ode mě znovu odvrátila tvář, vykřikl jsem:

„Je to jen polibek, co ti to udělá?“

„Polibek je polibek.“

„Jen ti přejedu špičkou jazyka po řezácích.“

„Ne.“

„No tak se jen zlehka dotknu tvých rtů.“

„Nech mě na pokoji.“

„Co je špatného na cituplné výměně?“

„Špatného je na ní to, že nechci ranit Carla.“

Carlo byl ten skvělý chemik, kterého už léta milovala. Řekla, že mu byla vždycky věrná a že nemá v úmyslu zahodit kvůli mně pevný vztah. Protestoval jsem:

„To ho raní jediný polibek? Považuje se za vlastníka tvojí pusy a tvého jazyka?“

„To není otázka vlastnictví, ale ponížení. Kdybys měl snoubenku, necítila by se snad ponížená?“

„Kdybych ji měl a ona se cítila ponížená, okamžitě bych ji nechal. Co je na tom ponižujícího?“

Zamyslela se nad tím, zašeptala:

„Polibek je shrnutí pohlavního styku.“

„Takže když se líbáme, šoustáme?“

„Symbolicky ano.“

„To mi připadá přehnané. A každopádně, symbolický koitus nikomu neublíží. Pokud je Carlo tak zranitelný, stačí mu to neříkat.“

„Radíš mi, abych mu lhala?“

„Lež je spása lidstva.“

„Já nikdy nelžu.“

„No tak to mu musíš říct, že jsem ti olizoval dlaň.“

„Proč?“

„Protože nejdřív sice ne, ale potom jsem do toho vložil symbolický úmysl.“

Zrudla, zmateně se na mě podívala a já toho využil, abych ji zlehka políbil na rty. Jelikož neucukla, sevřel jsem její spodní ret svými rty, pár vteřin jsem ho tak držel a pak jsem ho pustil a vklouzl do ní špičkou jazyka. Už jsem se chystal se odtáhnout a ověřit si účinek toho kratičkého průzkumu, když vtom mi Nadia rozhodně zajela do úst jazykem, byl živý, hladký a teplý. A už mě brala rukama kolem krku, rty se k sobě tiskly vší silou, jazyky po sobě pátraly v každém koutku ústní dutiny. Když se ode mě odtrhla – prudce přitom zaklonila hlavu, jako by uhýbala ráně pěstí –, viděl jsem, jak se jí proměnila tvář, rysy byly měkčí, pohled vyzývavý a zároveň jako kdyby se v té chvíli probudila a snažila se překonat jakousi malátnost, jež ji přemohla. Pokoušel jsem se ji znovu přitáhnout k sobě, ale nepoddala se. Řekl jsem: ještě, prosím, ale nechtěla. Nastartoval jsem a odvezl ji domů.

3.

Ten polibek ve mně už po deseti minutách vyvolal tak silný pocit, že ji potřebuju, až mě to samotného udivilo. Náš vztah mi připadal jen jako hra, a přitom jsem začal být dotěrný, nebylo dne, kdy bych ji nepozval na oběd, do kina, na večeři. Jelikož mě stále zdvořile odmítala, jednou dopoledne jsem ji po hodině zastavil na prázdné chodbě a řekl jsem jí:

„Mám tě rád.“

„Já tebe taky.“

„Tak proč přede mnou utíkáš?“

„Protože mi ubližuješ.“

To ubližování, jak mi vysvětlila, vycházelo ze skutečnosti, že ona milovala svého Carla a její náklonnost ke mně špinila lásku k němu. Po tomhle dlouhém vysvětlení plném bolestného koktání, na něž jsem odvětil, že ji mám nejen rád, ale cítím, že už ji miluju, souhlasila, že se mnou půjde na večeři do jednoho kvalitního podniku, který jsem znal.

Bylo to v zimě, venku bylo chladno, pršelo, ale kousek od restaurace jsem zabočil do temné uličky a vypnul jsem motor. Ona řekla slabým hlasem, abych zase nastartoval, odpověděl jsem, tak dobře, ale pokusil jsem se ji obejmout. Odstrčila mě, pak se zasmála, pak mi pošeptala, že chce zůstat jen minutu v klidu s hlavou opřenou o moje rameno. Uvelebili jsme se tak, aby se mohla realizovat touha po klidu, i když každý zůstaneme na svém sedadle. Ale sotva se o mě opřela, přiblížil jsem své rty k jejím a dlouho jsme se líbali. S překvapením jsem cítil, že ji opravdu miluju a chtěl bych ji líbat věčně.

Ještě chvíli předtím jsem měl dojem, že miluju Teresu, která byla vysoká, a třebaže hubená, vše na ní bylo velké: ramena, boky, ňadra; Teresu, která opovrhovala konvencemi a mluvila vždy na rovinu; která špatně snášela nejen příkoří, jež činili jí, ale zejména ta, jež se děla druhým; která považovala sex za bezuzdný projev dobré nálady, důležité byly jiné věci. Zato teď se mi zdálo, že miluju Nadiu, která měla naopak drobné tělo, byla zdrženlivá, dávala si pozor, aby neřekla nic nepříjemného; a pokud šlo o sex – to už bylo teď jasné –, dokonce i dovolit mi, abych ji vzal za ruku, abych propletl své prsty s jejími, jí připadalo jako začátek celého řetězce složitých významů, jež člověku dokážou přeorat život. Zbytečně jsem si říkal: klid, uvažuj, nemůžeš přejít od jednoho modelu ženství k jeho opaku. Skutečnost, že je Nadia na hony vzdálená Terese, mě nevysvětlitelně dojímala, připadala mi jako holčička, malá Nadia permanentně se bojící možného trestu. Tak jsem si těch polibků užíval jako nikdy v životě, a abych zabránil tomu, že by se odtáhla a přerušila kontakt mezi ústy, zanechal jsem veškerých pokusů se jí dotýkat rukama pod bariérou tlusté péřové bundy. To ona mi v jedné chvíli vdechla do rtů: pojďme se najíst, a já řekl ochraptělý emocí: pojďme.

Zamířili jsme do trattorie, která stála na vrcholu úzké ulice. Byla čím dál větší zima, když jsme docházeli k honosně nasvícenému vchodu, vzal jsem ji pod paží. Řekl jsem bez špetky ironie, už jsem si žádnou ironii nepřál:

„Cítím se velice rozrušený.“

„Jsi nervózní?“

„Ne, jsem spokojený, ale touha mě úplně rozhodila. Ty nejsi rozrušená?“

„V jakém smyslu?“

„Vyvedená z míry, vždyť víš, jak to myslím.“

„Můžu si odpověď nechat pro sebe?“

„Pošeptej mi ji do ucha.“

„Nic ti neřeknu.“

„Prosím.“

Naklonil jsem se, přiblížil jsem ucho k její puse. Nadia tam strčila jazyk a já jsem se prudce narovnal a ucho si osušil ukazováčkem. Se zářícíma očima mi řekla:

„Spokojený?“

Běželi jsme se zase zavřít do auta, do restaurace jsme nešli. Jakmile jsme se druhý den potkali ve škole, oznámila mi, že všechno řekla snoubenci, že mu nedokázala lhát.

„Co všechno?“

„Všechno.“

Zeptal jsem se jí, jestli si mě chce vzít.

4.

Týden před svatbou jsem potkal Teresu. Právě jsem vyšel ze školní budovy a mířil jsem k autu, v družném rozhovoru se třemi svými studenty, když vtom se přiřítila na vespě po druhé straně ulice, zpomalila a zakřičela: Pietro, zatraceně, tak ty ještě žiješ! Já – možná proto, že byla celá zakuklená – jsem se v první chvíli ohlédl přes rameno, abych zjistil, jestli je ta žena, která křičela Pietro, zatraceně, tak ty ještě žiješ, naštvaná na mě, nebo na někoho jiného. Musela si toho všimnout, protože když jsem se rozloučil se studenty a přešel ulici až k ní, řekla se svojí obvyklou ironií a předstírala přitom lítost: po tom, cos mi milionkrát přísahal, že mě budeš navždy milovat, jsi na mě už zapomněl. Omlouval jsem se a dával to za vinu kapuci, šále, pánské bundě a po chvíli prázdného tlachání jsem se pokusil vzít do zaječích. Jenže Teresa řekla, že zná jednu novou rosticcerii, kde smaží výborné arancini, a tím svým rozkazovačným způsobem vykřikla: nasedni, jen pět minut, najíme se a zase tě odvezu k autu.

Poslechnout ji byla chyba. Během pár vteřin se vrátila někdejší důvěrná blízkost těl, poznal jsem vůni vlasů, které vylézaly v kadeřích zpod kapuce, znovu jsem slyšel její hlas, který říkal do větru, jenž ho okamžitě odnášel pryč: nedrž mě za boky, pitomče, vždyť spadneme. Vždycky se mi líbilo, když mě vozila na vespě. Na začátku našeho vztahu byla ochotná mě odvézt kamkoli a bylo krásné ji cítit mezi nohama. Někdy, když jsme nebyli pohádaní, jsem ji líbal na krk, pokládal si hlavu na její záda a ona se mi odvděčovala tím, že se posunula na sedle tak, aby ke mně co nejvíc přilnula tělem. Zkrátka vidět ji znovu mě dojalo. Cítil jsem, že po skončení lásky jako zázrakem neskončilo přátelství, nebo alespoň ne to přátelství, jež se živí dřívější tělesnou intimitou a které občas umožňuje, bez trapných rozpaků, nehynoucí vzájemnou důvěrnost. Začal jsem jí vykládat o jednom krátkém eseji, kde se zamýšlím nad stavem italského školství, takovém textíku, co jsem napsal jen tak, abych něčím zaměstnal hlavu, když jsme se rozešli, a shrnul jsem jí jeho obsah tak zdlouhavě, až pobaveně vykřikla: ještě že je to jen krátký textík! Hned potom jsem jí řekl o náhlé smrti svojí matky, která umřela dva měsíce předtím, tentokrát jen pár úsečnými větami, a nechal jsem ji, aby příval spustila tentokrát ona a zahrnula mě upřímnými slovy útěchy. Nakonec jsem jí oznámil, že se budu ženit, a obšírně jsem jí vyprávěl o Nadie.

I ona se mi zdála v té nejlepší formě. Oznámila mi, že odjíždí do Spojených států, získala stipendium na jedné univerzitě ve Wisconsinu. Sarkasticky mi vyprávěla o svém příteli, který taky studuje veterinární medicínu a který jí řekl: buď já, nebo Spojené státy, a ona mu bez váhání odpověděla: Spojené státy. Tvářila se, že má z mé svatby radost, řekla: jsi dítě štěstěny, konečně jsi našel nějakou husu, která si nevšimla, jak moc jsi nebezpečný. Tahle poslední věta mě trochu naštvala, ale nedal jsem to na sobě znát, dokonce jsem se souhlasně zasmál a zabručel jsem: naučil jsem se to líp skrývat. Ona si ale přesto všimla, že řekla něco, co navzdory žertovnému tónu mohlo vyznít nepříjemně, a snažila se to – což bylo u ní něco nového – napravit:

„Ale máš i spoustu krásných vlastností, a když se je rozhodneš nechat vystoupit do popředí, nakonec by dítkem štěstěny mohla být dokonce ta Nadia.“

Ještě chvíli jsme takhle pokračovali, potom mě odvezla zpátky k autu. Na silnici byl provoz, a když se vsouvala mezi auta, já jsem se ve strachu, že narazím čéškami do boku aut nebo autobusů, tiskl k jejím stehnům a to mě uklidňovalo. V jedné chvíli jsem jí položil tvář na záda, vybavila se mi moje máma večer předtím, než umřela, a na pár vteřin jsem usnul.

„Bylo mi příjemně,“ řekl jsem jí při loučení, když jsme dorazili k autu.

„Mně taky.“

„Užij si to v Americe.“

„A ty se koukej chovat k Nadie hezky. Nemuč ji tak jako mě.“

„Co to povídáš, moc jsem tě miloval.“

„Mohl ses víc snažit.“

„Ale taky míň.“

„To je bez debat. Ale nezapomínej, že jestli té chudince provedeš nějakou levárnu, vím věci, které tě můžou zničit.“

Takhle to řekla, veselým hlasem, a ten okamžik, dlouhý okamžik, mi připadal jako jehla, kterou mi zabodli do žaludku a okamžitě ji zas vytáhli. Odpověděl jsem stejně tak zvesela:

„I já o tobě vím pěkné věci. Takže buď tak hodná a koukej sekat dobrotu.“

Chtěli jsme se políbit na tváře, ale na poslední chvíli jsme si to oba rozmysleli a dali jsme si lehký polibek na rty. Se smíchem jsem zopakoval:

„Žádné hlouposti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Důvěrnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.