Martin Jurík

Harlekýn

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Prípadná podobnosť knižných postáv je samozrejme čisto náhodná. Nedomýšľajte si viac ako treba.

© Martin Jurík, 2013, 2020
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2020
Jelenia 6, 811 05 Bratislava, Slovakia
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover © Tomáš Galata
Layout © Marenčin Media, s. r. o.
867. publikácia, 2. vydanie

ISBN 978-80-569-0667-5 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0668-2 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0669-9 (ePub)

Harlekýn vychádza opäť, po siedmych rokoch. Ide o nepriame pokračovanie príbehu o pomste s názvom „Čierny“ (ešte v roku 2011 však pod názvom „Kým nás smrť nerozdelí“). Rozdiel nového vydania je v niekoľkých pasážach a detailoch, ktoré sa v prvom vydaní z roku 2013 neobjavili, respektíve museli ísť von. Teraz je Harlekýn naspäť a vo svojom pôvodnom znení. Vychutnajte si ho.

„Pane, ochraňuj ma samého pred sebou, pretože ja som mojím najväčším nepriateľom.“

Sv. Augustín z Hippa

„Moja prvá spomienka sa viaže na harlekýna. Na epizódu, ktorej autenticitu sa mi nepodarilo s istotou overiť ani po dôslednej snahe o jej rekonštrukciu. Spomienka uviazla niekde v hypotetickom priestore medzi symbolickou kreáciou podvedomia a mojím subjektívnym vnímaním reality cez filter dvojročného dieťaťa. Rodičia mi dokázali potvrdiť i dopodrobna opísať výzor mojej vtedajšej detskej izby v prízemnom trojizbovom byte v dome na okraji Eglisau. I mojej detskej postieľky, v ktorej som vtedy stála v hviezdičkovom pyžame, pridŕžala sa dreveného zábradlia ohrady a sledovala postavu vchádzajúcu nehlučne dnu cez otvorené dvere. Stavila by som sa, že to vtedy bol ujo Safran vo svojom charakteristickom béžovom pulóvri, podľa ktorého ho poznám z fotografií. Mal na tvári veľkú bielu masku s červenými kosoštvorcami tiahnucimi sa od čela až po líca. Z masky trčali červené rohy so zvončekmi. Chvíľu tancoval okolo postele, až sa zastavil a chrapľavo zvolal:,Dostanem ťa!‘ Na záver si strhol masku a tu spomienka končí vo veľmi nejasných abstraktných obrysoch. Otázkou je, do akej miery ju moje podvedomie chce zablokovať. Na druhej strane podľa tvrdení rodičov vraj ujo Safran do mojej izby nikdy s maskou harlekýna nevkročil. Ani sa u nás podobná maska nikdy nenašla.“

Z údajného zápisníka Alice N.

Pred Adriánom sa roztvorila úzka kamenná chodba vnorená do pološera, v ktorom zanikali všetky jasné tvary a obrysy akýchkoľvek predmetov sa rozplývali do neurčitých podôb. Snažil sa nedotknúť nezdravo vlhkých stien a neobtrieť sa hlavou o nízky strop, na ktorom si jeho fantázia vyfarbila tiene zakrádavých pohybov a jeho do krajnosti vybičovaný sluch zachytil šušťavé hemženie nespočetného množstva drobných tenkých nožičiek.

Zaťal zuby a zápasiac s vlastným strachom naďalej smeroval k svetlu dobiedzajúcemu spoza záhybov chodby, svetlu, ktoré bránilo utonutiu okolitého sveta v nepreniknuteľnej tme. Adrián viac neľutoval, že nenašiel fakľu, pretože sladká nevedomosť preňho v daných momentoch predstavovala ozajstné vykúpenie. Nechcel vidieť, na čo šliapal. Ďakoval prítmiu, že ho uchránilo od pohľadu na mäkkú pohyblivú hmotu pod nohami, spôsobujúcu desivý mľaskot pri každom jednom kroku. Zhrbený, s rukami meravo pritlačenými k hrudi, postupoval ďalej, výklenok za výklenkom, záhyb za záhybom.

Keď sa už chystal stráviť predstavu, že sa uväznený v zatuchnutých stiesnených katakombách bude ponevierať po zvyšok večnosti, vyústila chodba do priestrannej sály s vysokou klenbou. Oslepil ho prudký jas v jej strede.

Reflexívne si dlaňami zakryl oči. Zistil, že svetlo ho nebolí, a preto ich pomaly zložil a spravil niekoľko krokov vpred. Žiara vychádzala z podivného kamenného monolitu pripomínajúceho sarkofág. Podišiel bližšie a uvidel na ňom obrysy ľudskej postavy.

Jeho oči si zvykali na svetlo a on postupne rozoznával belostnú siluetu nahej ženy. Sedela pozdĺžne na okraji sarkofágu s vyloženými, pokrčenými nohami. Hlavu mala zaklonenú dozadu a dlaňami sa opierala o kameň. Príval vlasov jej siahal až po samotnú zem. Pohľad na výjav ho striasol od vzrušenia, hneď sa však za svoju chvíľkovú prostoduchosť zahanbil. Až neskôr postrehol, že sa naňho spod pramienkov schovanej, nerozoznateľnej tváre díval úsmev asi dvadsaťročného dievčaťa.

Niečo v ňom začalo biť na poplach a velilo mu neodkladne ju zovrieť, aby ju ochránil pred bezprostredným nebezpečenstvom. Kým sa však odhodlal konať, bolo už neskoro. Zmizla pred jeho načiahnutou rukou a jeho prsty siahli do prázdna. Prevalila sa cez okraj sarkofágu a padala do jeho bezodnej priepasti ako panenská obeť zhodená do hlbín počas starovekého rituálu.

Vzápätí zhasla žiara a temnota pohltila celý priestor naokolo. Adrián začul, ako sa vyhrotili ozveny zlovestnej šelesti blížiacej sa k nemu zo všetkých kútov. Vystrel dlane, slepo hmatal okolo seba, tápal do strán a čakal, kedy neviditeľná sila vstrebe aj jeho. Zostávalo už len niekoľko desiatok sekúnd...

Prebudil ho ostrý rachot. Adrián sa pristihol, ako šmátra po nočnom stolíku a zhadzuje z neho všetko, čo mu prišlo pod ruku. Najväčší rámus spôsobil starý robustný budík, ktorý sa po dopade na dlážku ako na odplatu rozdrnčal a svojím neznesiteľným hukotom vyštval kocúra Šeďousa z jeho pelechu. Adrián sa neochotne posadil, načiahol nohu a pristúpil ňou budík zmietajúci sa v epileptickom tanci, až kým ho naň neprešla chuť. Zdvihol ho a zahľadel sa na ciferník. Ručičky ukazovali len pol šiestej. Vonku sa už takmer rozvidnelo. Adrián Záruba potácavo vstal z postele, povystieral sa a rozhodol sa odmotať na záchod a vyhľadať v kuchyni niečo na pitie. Cestou sa stihol potknúť o svojho britského kocúra, ktorý nedočkavo triasol chvostom pred prázdnou miskou na granule. Na sen s dievčinou úplne zabudol.

Do Košíc sa presťahoval tesne pred koncom minulého roku. Zavolal ho sem vzdialený príbuzný, kolega od fachu a niekdajší okresný vyšetrovateľ Laco Labaš, ktorý si po odchode z policajného zboru otvoril vlastnú firmu na bezpečnostné systémy. Dozvedel sa, že Adriána prepustili z Úradu boja proti organizovanej kriminalite a že po pár mesiacoch opustil aj svoje miesto na policajnej akadémii, kam ho šéf úradu odsunul, a preto sa mu pripomínal so železnou pravidelnosťou až dovtedy, kým sa bývalý detektív konečne nerozhodol zbaliť si kufre.

Metropola na východe preňho znamenala nový svet. V podstate ani poriadne nevedel, ako Košice vyzerajú, podobne ako nepoznal plno ďalších slovenských miest. So vzdialenou rodinou sa stretával tradične len na svadbách, pohreboch a okrúhlych jubileách. Naposledy sa tu zjavil pred desiatimi rokmi na akomsi pohrebe. Odvtedy sa síce nekonala žiadna svadba a možno prepásol aj nejaké to výročie, no útechou zostávalo, že ani nikto neumrel.

Mesto ho privítalo rovnako ako jeho príbuzní – srdečne. Pre pokrvných Košičanov predstavoval posledný biologický článok s bratislavskou vetvou a najmä žijúcu pamiatku na svojho deda i otca, ktorým akoby z oka vypadol a o ktorých kolovali rôzne zveličené legendy ako o bohémoch a dobrodruhoch. Spočiatku mu takmer každý pripomínal, koľko dobra jeho otec urobil predtým, ako ušiel do Ameriky. Mal sto chutí odseknúť, že debatujú o človeku, ktorý kedysi opustil ženu i so synom a viac sa neozval. Adrián však vďaka nim veľmi rýchlo pochopil, ako život v Košiciach funguje. Nemusel si hľadať byt, pretože zať strýka z druhého kolena mu ešte pred príchodom našiel pohodlný dvojizbák na Jazere. Nemusel čakať u lekára, pretože Lacov brat, patológ, vedel vybaviť kohokoľvek v ktorúkoľvek hodinu – od zubára až po chirurga. A keď mu niekto už druhýkrát prepichol pneumatiku (pravdepodobne kvôli bratislavskej značke...), Laco Labaš mu do hodiny priniesol novú košickú ešpézetku.

Košice mu vyšli v ústrety. Až na zopár drobností tu nezažil žiadnu ozajstnú nepríjemnosť, kvôli ktorej by sa chcel zbaliť a odísť preč. Žil tu v ústraní i v relatívnom pokoji, cítil sa chránený pred veľkým svetom, pričom s ním mohol aspoň trochu udržiavať kontakt – v neposlednom rade aj majstrovstvami sveta v ľadovom hokeji, kam Laco zohnal vstupenky.

V kuchyni doplnil kocúrovi granule, potom sám strčil hlavu pod vodovod a vysmädnuto hltal jeden dúšok za druhým. Odtiaľ sa odtmolil do kúpeľne, vliezol do vane a nechal na seba tiecť vlažný prúd vody. Šeďous sa medzitým vyhupol na vaňu a labkou sa snažil chytať kvapky z netesniaceho kohútika. Adrián sa poutieral, na pár sekúnd sa zavesil na rám dverí a keď sa mu ani po opakovanom úsilí nepodarilo vytiahnuť hore, šiel radšej naspäť do spálne skontrolovať čas na budíku.

Ručičky sa len s neochotou posúvali k šiestej hodine rannej. Adrián sa započúval do ich šelesti a ako zaseknutý zízal na posteľ a premýšľal, či má zmysel zdriemnuť si ešte na dve hodiny. Napokon sa načiahol za paplónom, spolu s vankúšom ho upratal a prikryl dekou. Na ňu vďačne skočil jeho kocúr a hľadal si miesto, kam sa rozvaliť. Bývalý kriminalista sa hodil do šiat, letmo si umyl zuby a cestou z bytu sa už tešil, ako si v práci nikým nerušený uvarí kávu, sadne za svoju obľúbenú on-line hru a bude sa jej venovať dovtedy, kým sa nezjavia prví kolegovia. A možno aj celý zvyšok dňa.

Laco Labaš mal rád pekné ženy. Rád sa na ne díval, rád s nimi flirtoval. Koniec koncov, na východe neboli pekné ženy žiadnymi výnimkami. Jednu mal aj doma a s ňou dve dospelé dcéry. Avšak poctivo udržiavaná, elegantne oblečená štyridsiatnička s veľkým širokým klobúkom, ktorá sa práve zdvihla z kresla a opustila jeho kanceláriu, by svojou postavou mohla vytrieť zrak ktorejkoľvek modelke. Obzvlášť tými neskutočnými nožiskami, uznanlivo prikývol Laco. Dotyčnú dámu už nejaký rok poznal, dostala sa k nemu ešte dávnejšie – ako inak – cez odporúčanie. Teraz po ňom žiadala službičku, ktorá sa mu zdala malicherná, prinajlepšom rozmarná. Aspoň v prípade, ak by sa jej musel venovať on sám. Slabosť pre krásne ženy však zvíťazila, a preto sa Laco rozhodol zahrať na kráľa Šalamúna.

Ponad monitor sa díval za odchádzajúcou ženou. Cez presklené dvere sledoval, ako sa za ladnými pohybmi jej bokov otáčali všetci mužskí zamestnanci usadení v priestrannej open space miestnosti. Všetci okrem jedného. Iba bratislavská posila, niekdajší detektív Úradu boja proti organizovanej kriminalite Prezídia policajného zboru Adrián Záruba sa bez záujmu krčil za svojou obrazovkou. Atraktívnej návštevníčke nevenoval ani len zbežný pohľad. „Určite zasa trčí pri tej svojej debilnej hre,“ zamrmlal si Laco popod nos. V inej firme by Adriána kvôli podobným prehreškom možno už dávno vyhodili. Labašova však k „iným firmám“ nepatrila. Po prvé základom bolo odrobiť si poctivo svoju prácu a postíhať termíny. S tým Adrián nikdy problém nemal. A po druhé, sme predsa na východe. Tu sa príbuzní alebo kamaráti, ktorí pre nás pracujú, len tak nevyhadzujú. Laco poznal kriminalistovu minulosť. Do Košíc ho zavolal aj preto, aby mu pomohol psychicky sa zotaviť. Kedysi preňho urobil službu jeho otec, teraz ju on robí pre mladého. Nevyhodil by ho z firmy a platiť ho bude, aj keby sa flákal celé mesiace. Mohol si to dovoliť. Ale chcel mu v prvom rade pomôcť. Preto sa rozhodol zavesiť mu na krk úlohu, s ktorou za ním prišla štyridsiatnička, a odtrhnúť ho od jeho virtuálneho sveta.

Zdvihol sa z kresla a cestou k preskleným dverám si uchmatol z misky na ovocie jablko. Ošúchal ho o dlhú, voľne nahodenú kockovanú košeľu a pohodil. Prešiel chodbičkou pomedzi pracoviská otvoreného priestoru a zastavil pri Adriánovom stole, beznádejne zapratanom papierovými lajstrami.

„Gejmuješ, gejmuješ?“ oprel sa Laco o hranu stola a akoby mimochodom si odhryzol z jablka.

„Nie, som na Skype,“ odvetil Adrián a naďalej sústredene zízal do obrazovky.

„Ale kvôli hre, však?“

„Hej.“

„A stále tá... s mapami alebo už iná?“ snažil sa jeho šéf udržať náznak nenútenej konverzácie.

„Áno, stále drví tú somarinu,“ bonzol ho z opačného konca miestnosti Ondro Mrvo, prezývaný Mrdo, a zvyšok osadenstva sa potichu rozchichotal, „aj nás už presviedčal. Ako poisťovací agent.“

„A nechali ste sa?“

„Trochu,“ priznal Ondro, „ale je to ukrutná nuda.“

„Počuješ?“ obrátil sa Laco opäť na Adriána a zagestikuloval s jablkom v ruke. „Aj ty by si sa mal radšej venovať reálnemu životu. Koľko si toho stihol spoznať, odkedy si v Košiciach? Máme tu pekné pamiatky, krčmičky, bowling, squash, za mestom krásnu prírodu a...“

V poslednom momente si hryzol do jazyka. Chcel povedať a všade krásne ženy, stihol si však uvedomiť, prečo svojho príbuzného dotiahol na východ. Zamestnal ho u seba, aby mu dal možnosť zabudnúť a začať odznova. Radšej rýchlo doplnil „... a plno inej zábavy“ a vystrúhal prehnane vycerenú grimasu.

„On ťa nepočuje, nevidí,“ hučal Ondro, „Dimitru je prezidentom a nesmieme ho rušiť.“

„Dimitru?“

„Má nick Dimitru Osraldescu. V tej hre.“

Ľudia v kancelárii sa opäť pridusene chichotali. Adrián odtrhol od počítača zrak a vrhol Mrdovi bodavý pohľad. Zvykol si ignorovať jeho uštipačné poznámky, nemal však rád, keď ho v bežnom živote oslovoval prezývkou z hry, nech znela akokoľvek nevinne. Nikdy v živote sa mu žiadna neušla. Ani v materskej, ani v základnej škole, ani na gymnáziu, ani na akadémii a ani na policajnom prezídiu. Dočkal sa jej až po príchode do Košíc vo veku tridsiatich šiestich rokov. Prischla mu hneď, ako kolegom navrhol pridať sa k hre. A keďže sotva plnoletí zamestnanci Labašovej firmy trpeli zlozvykom častovať sa prezývkami, nevyhol sa im ani on. Ondro Mrvo zamenil jeho meno a priezvisko za nick v hre. Z Adriána Zárubu sa preňho stal Dimitru Osraldescu aj v bežnom živote. Nefrflal, lebo dopadol ešte celkom dobre. V spoločnosti, kde sa z priezviska Mrvo stal Mrdo, z Posúcha Pošuk sa zo Zárubu mohol stať Záhuba.

Niekdajší kriminalista len pokrútil hlavou a pokračoval v ťukaní do Skypu, kde práve zadával úlohy svojim virtuálnym ministrom.

„Pán prezident Dimitru Osraldescu,“ Laco sa teatrálne uklonil a s rozhryzeným jablkom spravil úslužné gesto. Potom dobrácky, nevýsmešne dodal: „Dovolil by som si vás pozvať do mojej skromnej komnaty na menšiu prezidentskú poradu.“

Adrián len mlčky mykol plecami, zatvoril Skype i okná internetového prehliadača a zdvihol sa z kresla. Mierne prihrbene nasledoval svojho príbuzného do jeho kancelárie.

„Tam sa rozvaľ,“ ukázal na koženú sedačku. „Čím ťa ponúknem?“

„Ničím, ďakujem,“ povedal bývalý kriminalista na pol úst. Zo skúsenosti vedel, že by mu Laco dal na výber medzi whisky a niektorým z koňakov. „Som dnes autom.“

„Daj si aspoň jabĺčko,“ ukázal Labaš na misku s ovocím položenú na konferenčnom stolíku. Keď Adrián nemo zavrtel hlavou, odkašľal si a rozhovoril sa.

„Mal by som pre teba jednu fušku. Ide v podstate o drobnosť, štandardnú záležitosť. Jedna klientka, zhodou okolností moja známa, chce, aby sme jej dali pozor na dcéru. Má podozrenie, že sa mladá do niečoho namočila. Drogy, krádeže, sektárstvo či nejaký gang – to bude tvojou úlohou zistiť. Je to slušná zámožná rodina, všetko vzdelaní poctiví ľudia. Tá pani zaplatí na drevo.“ Laco si zo svojho jablka odhryzol posledný kúsok a ohlodaný zvyšok vrhol šviháckym oblúkom do neďalekého odpadkového koša. Utrel si ruky do vreckovky a pokračoval: „Peniaze si necháš nezdanené popri plate, len mi urob jednu láskavosť. Zdvihni prdel od počítačovej hry a hýb sa trochu v teréne. Stretávaj sa s ľuďmi, prejdi sa na vzduchu. Dobre, môj?“

Adrián siahol po miske s ovocím a vybral z nej banán. Chvatne ho od stopky otvoril a hryzol doň. Takto sa vyhol očakávaniam druhej strany z rýchlej odpovede a doslova zajedol svoje rozpaky. Laco sa zatiaľ sklonil za počítač, s prižmúreným ľavým okom hľadel do monitora a klikal hore-dole myšou.

Sprvoti sa v kriminalistovi všetko vzbúrilo. Nemal ani najmenšiu chuť behať po Košiciach a sledovať nejakú, s najväčšou pravdepodobnosťou rozmaznanú problémovú slečinku, akých sú na Slovensku tisíce, ak nie desaťtisíce. Ďalšie peniaze ho nezaujímali, aj tak nevedel, čo si s nimi počať. Ak práve nezabíjal všetok voľný i pracovný čas za on-linovkou, celkom slušne si vedel privyrobiť spolutvorbou flashových internetových hier. Jednému vývojovému štúdiu – patriacemu kamarátovi z detstva – pravidelne posielal námety a rozpracované predlohy svojich nápadov. Boli to rôzne pochabé minihry slúžiace ako inzercia, lákadlá na internetových stránkach alebo čisté provokácie. Či už vlastná simulácia Sims na spôsob rómskej osady, ostreľovanie Krásnej Hôrky zapálenou trávou alebo digitálna postavička v podobe istej celebritky, ktorej úlohou je kradnúť v drogérii a nenechať sa prichytiť – to všetko pochádzalo z jeho vlastnej dielne a tešilo sa medzi surfermi až zlomyseľnej popularite. Okrem toho Adrián najradšej trčal vo svojom príjemnom dvojizbovom byte a vychutnával si odstup od priameho kontaktu s ľuďmi. Večer sa zvykol prechádzať po Krásnej nad Hornádom a ako socializácia mu úplne postačilo chatovanie s anonymnými hráčmi v hre, kde ho zvolili – ako ho Ondro Mrdo nabonzoval – za prezidenta virtuálneho Československa.

Prehltol rozžutý kúsok prezretého banánu ako horkú tabletku a rozhodol sa. Prijme otravnú fušku už len kvôli Lacovi. Pretože Laco je rodina, spravil preňho nezištne veľa a on mu tiež niečo dlhoval. A okrem toho žil na východe. A tu fungovali mnohé veci inak ako v Bratislave. Pomôcť niekomu patrilo k samozrejmosti a k tunajšej mentalite ľudí. Výhovorky či nespoločenskosť sa na extrovertnom východnom Slovensku stretávali s podozrením, ak nie s nevôľou. A Adrián si uvedomil, že ak by teraz odmietol, ľudia okolo neho by ho viac medzi seba neprijali. Stačilo, že ho kolegovia okrem jeho prezývky občas za chrbtom nazvali „pacient“. V podstate mali pravdu a ani o tom nevedeli. Adrián pacientom bol, prišiel sa sem liečiť.

„Dobre, beriem,“ povedal potom, ako si prehliadol zvyšok mazľavo chutiaceho banánu a zistil, že naň viac nemá chuť.

Laco, naďalej zahľadený do počítača, mu s neskrývanou samozrejmosťou podal cez stôl vizitku, ktorú akoby vyčaroval medzi prstami. Zjavne inú odpoveď ako kladnú neočakával.

„Zavolaj jej hneď teraz a dohodni si s ňou rande,“ velil zapozeraný do obrazovky. „Porozpráva ti všetko, čo potrebuješ vedieť. Neboj sa, spestrí ti to život.“

Ani netušil, ako veľmi mal pravdu.

Nervózne stískal medzi prstami vizitku a so zaklonenou hlavou si na drevenej časti fasády premeriaval nápis Cukráreň Aida. Hlas ženy v telefóne mu oznámil, že sa stretnú v malej Aide na Hlavnej ulici, preto teraz prešľapoval z nohy na nohu s nádejou, že sa nachádzal pred správnou. Cukrární Aida bolo v Košiciach viacero, pričom v samotnom centre hneď dve blízko seba. V najhoršom prípade by opäť zavolal na perom napísané číslo z Lacovej vizitky a uistil sa, či nezablúdil. Podobnej situácii sa však chcel vyhnúť, aby si u svojej novej klientky nevytvoril prvý dojem babráka. Obzrel sa okolo seba a dúfajúc, že ho ľudia v pešej zóne nasmerovali správne, vstúpil dnu.

Malá Aida Adriánovi vôbec nepripadala malá. V pomerne rozľahlom priestore stál za sebou rad stolíkov a oproti nim veľký presklený pult so zákuskami a zmrzlinou. Vnútro cukrárne pôsobilo síce stroho, ale úhľadne, Bolo vyplnené hovorom návštevníkov a nevtieravou hudobnou kulisou, ktorá nepripomínala žiadne zo známych rádií. Kriminalista podišiel zopár krokov a pozorne prechádzal pohľadom po hosťoch. Hľadal opis, ktorý by sedel na jeho klientku, a všímal si aj ľudí, ktorí by k nej mohli z akéhokoľvek dôvodu patriť. Uvidel len mamičky na materskej, dôchodcov a skupinky či páriky školákov. Napriek tomu sa nedokázal zbaviť deformovaného zvyku bahniť sa v obave, že ich tu môže ktokoľvek sledovať, prípadne pristihnúť a vyzradiť žiarlivému manželovi, z ktorého sa hravo vykľuje zbohatlícky holohlavec. Alebo iný šialený východniar pripravený natrieť zobák každému inému samcovi v blízkosti svojej polovičky. Adriánove obavy zosilneli, keď uprostred miestnosti zbadal sedieť naozaj atraktívnu ženu v jarných bieločiernych šatách s veľkým plochým klobúkom rovnakých farieb. S maximálnym vypätím chcel striasť nervozitu a presvedčiť sa, že sa z neho za posledný polrok stal sociopat stratený v cudzom prostredí, na druhej strane sa ho prozreteľnosť ako úrok zožatých profesijných skúseností snažila varovať, že napriek všetkej zdanlivej vľúdnosti majú aj Košice svoje temné stránky.

Žena si ho všimla takmer okamžite. Trpezlivo ho sledovala spod klobúka a s jednou nohou prehodenou cez druhú sŕkala zo šálky presso, kým on sa rozhliadal po cukrárni. Keď si ju všimol, nenápadne mu kývla a naznačila, aby si prisadol.

„Adrián Záruba,“ predstavil sa a neprecvičené hlasivky mu zazneli lámavo, zo zaľahnutej hĺbky hrdla. Žena odložila šálku, založila si ruky a skúmavo ho premeriavala od hlavy po päty. Laco Labaš mu neklamal, keď pri rozlúčke povedal, že šlo o krásku s nápadnými nohami. Na východe pekné ženy skutočne nepatrili k ohrozenému druhu, pred ním sediace zjavenie však zatienilo aj tunajšie pomery. Žene, ktorej nedokázal odhadnúť vek (Lacom spomenutá štyridsiatnička mu prišla len málo uveriteľná), sa spod klobúka po pleciach rozlievali dlhé svetlohnedé vlasy a z útlej tváre so špicatou bradou a dievčenskými perami ho nedôverčivo sledovali modré mandľové oči.

„Vy budete asi pani...“ pokračoval Adrián potom, ako si prisadol.

„Niemeyerová,“ prelomila žena svoju počiatočnú neochotu rozprávať, „Žofia Niemeyerová.“

Naďalej si ho premeriavala so založenými rukami a po chvíli sa ozvala nie práve najpriateľskejším tónom: „Popravde, očakávala som niekoho iného. Niekoho mužnejšieho. Pôsobiaceho profesionálne. Niekoho ako pán Labaš. So skúsenosťami.“

Bývalý detektív si odkašľal a nehodlal sa nechať vyviesť z miery hneď na úvod:

„Ak dovolíte... Pán Labaš bol vyšetrovateľom majetkovej kriminality na Odbore kriminálnej polície okresného riaditeľstva policajného zboru. Ja som bol vedúcim samostatného oddelenia Úradu pre boj s organizovanou kriminalitou Prezídia policajného zboru v hodnosti majora. Čiže som bol nadriadeným pána Labaša.“

Žena nepatrne prikývla a zložila si ruky do lona. Adriánov úvod na ňu zrejme trochu zapôsobil.

„Dáte si niečo na pitie?“ zmenila rýchlo tému.

Kriminalista sa otočil a pozrel na ľudí platiacich pri pulte.

„Asi by som mal vstať a...“

„Nemusíte,“ prerušila ho štyridsiatnička, natiahla krk a mávla. O pár sekúnd už pri nich stálo mladé dievča z personálu a milo sa im prihováralo:

„Áno, pani Žofka, čo vám ešte môžem priniesť?“

„Mne nič, tu pán si objedná,“ mrkla na ňu žena spod klobúka a obrátila sa naspäť na Adriána. „Len si nedávajte zákusky. Je v nich rastlinný tuk. Lacná a nezdravá náhrada masla. Všetci ním už klamú. Ale kávu tu majú znesiteľnú. “

„Dobre, poprosím jedno kapučíno,“ prikývol Adrián.

„Kapučíno sa podľa talianskych zásad po jedenástej hodine nepije,“ ozvala sa jeho dlhonohá klientka, keď sa dievča vytratilo od ich stola.

„Vďaka celonárodnému zlozvyku sa na Slovensku pravé kapučíno ani nepodáva,“ zareagoval kriminalista, ktorý sa pomaly, ale isto dostával do formy. Počkal na spýtavý pohľad ženy a dodal: „Aspoň ja zaň gebuzinu posypanú škoricou nepovažujem. Ak mi prinesú kávu bez škorice, pracujem pre vás bez honoráru.“

Žofia Niemeyerová sa usmiala od ucha k uchu a odhalila rad bielych zubov. Modré oči sa jej roztopašne rozsvietili. Zjavne sa preladil na jej vlnovú dĺžku. Poznal ju len chvíľu a už mu liezla na nervy a zároveň ho svojsky priťahovala. Najneprofesionálnejší možný začiatok práce súkromného detektíva vo vzťahu s klientom, pomyslel si. To mu pripomenulo obavu, s ktorou vchádzal do cukrárne a rozhodol sa rýchlo ťažiť zo získanej výhody i z uvoľnenej atmosféry.

„Nemali by sme si na náš rozhovor vybrať diskrétnejšie miesto? Tu je plno ľudí a podaktorí môžu zbytočne začuť niečo, do čoho ich nič.“

„Nemám rada diskrétne miesta,“ utrúsila bez záujmu. „Anonymita davu mi vyhovuje viac.“

Prv, než sa stihol ohradiť, dievča spoza pultu mu prinieslo kapučíno. Samozrejme, so škoricou.

„Ako myslíte, zadarmo to už aj tak nebude.“ A keď si všimol, ako sa žena opäť pousmiala, pokračoval: „Porozprávajte mi teraz, prosím, o čo ide.“

„Ide o moju dcéru,“ začala Žofia Niemeyerová. „Bojím sa o ňu.“

Adrián sa ovládol a aj napriek dlhšej ženinej odmlke potlačil nutkanie podotknúť To asi každá normálna matka.

„Mám pocit...,“ jeho klientka si demonštratívne povzdychla, „mám jednoducho pocit, že sa do niečoho zaplietla.“

Kriminalista sa aj tentoraz ovládol a namiesto poznámky Takže pocit jej len hlavou naznačil, aby pokračovala. Žena nadvihla dlane a nervózne z nej vyhŕklo:

„Satanizmus... Satanizmus, čierna mágia, okultizmus a obávam sa, že sú s tým spojené aj rôzne rituály a drogy...“

„Podľa čoho to usudzujete?“ prehovoril napokon.

„Mám viacero indícií, ale žiaden dôkaz,“ odvetila. „Keby som nejaký mala, asi by som nepotrebovala vás, všakže?“

„To netuším.“

„Stretáva sa s podivnými ľuďmi, číta podivné knihy, maľuje podivné obrazy, má podivné názory. Vidno to na jej oblečení i výzore, na hudbe aj na tom, kde sa zvykne po nociach flákať...“

„Prepáčte,“ prerušil ju Adrián, „možno ide len o módny štýl, u mladých ľudí je to...“

„Máte ma za hlupaňu?“ vyprskla náhle a zvraštila obočie. „Myslíte si, že nerozoznám módny štýl od hroziaceho nebezpečenstva? Že nerozoznám vyfintenú gotičku od človeka, ktorý má psychické problémy a je čisto náhodou mojou dcérou?“

Kriminalista sklopil zrak. Žena dodala už miernejšie:

„Nazvime to materinský inštinkt, vedomie či pocit, že niečo nie je v poriadku. Viete, Alica, moja dcéra, mala už ako dieťa isté problémy. Už dávnejšie sme s ňou vyhľadali odbornú pomoc.“

Prv, než sa Adrián stihol opýtať, pokračovala:

„Zistili sa u nej silné sklony k morbídnosti. Až príliš sa zaoberala smrťou a umieraním. Preto by som sa nečudovala, keby táto desivá záľuba nabrala v neskoršom veku nový rozmer.“

Žofia Niemeyerová stíchla. Vzala do rúk šálku s kávou a na tvári sa jej usadil výraz úplne cudzieho človeka. Akoby sa doteraz vôbec nestretli a kriminalista ju vyrušil z niečoho dôležitého. Adrián sa však ukončiť diskusiu nechystal.

„Čo plánujete spraviť v prípade, že sa vaše obavy potvrdia?“

Žena spýtavo zdvihla zrak, odvetila však úplne vľúdne:

„Dostane sa jej patričnej odbornej starostlivosti. Tak, aby nemohla ublížiť sebe ani nikomu inému.“

Bývalý detektív si odkašľal a zo zadného vrecka nohavíc vylovil poskladaný hárok papiera spolu s krátkou ceruzkou. Odsunul kapučíno a rozprestrel hárok pred sebou na stole.

„Porozprávajte mi viac o vašej dcére i jej záľubách. Vieme už, že maľuje, číta a fascinuje ju smrť. Čomu sa ešte venuje? Akú hudbu počúva? Aké má vlohy? Je spoločenská, pracuje, študuje, aké má výsledky...“

„Práve skončila vysokú školu s červeným diplomom,“ pousmiala sa štyridsiatnička a v jej hlase rozoznal Adrián popri náznaku hrdosti aj niečo iné, čo v danom momente nedokázal rozšifrovať. „Či je spoločenská? Na oslavu promócie pozvala asi sto ľudí, takže zjavne bude. A čomu sa venuje?“ jeho klientka si podoprela bradu a zádumčivo sa zahľadela pred seba. „Na to sa ťažko odpovedá. Pchá sa takmer do všetkého. Maľovanie, spev, hranie na hudobné nástroje, fotenie, športovanie, tancovanie, literatúra... čo si len predstavíte.“

„Čiže je všestranná?“

„Skôr hyperaktívna.“

Adrián si strčil konček ceruzky do úst a začal ho hrýzť. Doterajší opis zatiaľ nenaznačoval človeka, ktorý by mal sklony k satanizmu alebo problémy s drogami. Žofia Niemeyerová si akoby prečítala jeho myšlienky a dodala:

„Viete, ona je dosť zvláštna. Na jednej strane je veľmi chytrá. Má vraj nadpriemerné IQ. Na druhej strane má nedostatočne rozvinutú emočnú stránku. Neprejavuje city. Alebo ich prejavovať nedokáže.“ Žena zaprela ruky o hranu stola a sústredene vyberala slová. „Máme veľký dom so záhradou a odjakživa sme chovali aj domáce zvieratká. Keď bola menšia, mali sme psíka, jazvečíka. Raz to chúďa zožralo otravu na potkany. Ležala som vtedy s angínou doma a manžel bol v zahraničí. Obtelefonovala som zverolekárov, keďže náš dovolenkoval, a hodnú chvíľu trvalo, kým sa našiel jeden, ktorý mal v noci pohotovosť. Zviera sa dovtedy zvíjalo v bolestiach a Alica nad ním len stála a pozorovala ho. S akousi morbídnou fascináciou. Psík napokon zomrel v taxíku na ceste k veterinárovi. A ona sa len spýtala:,Už je po ňom?‘ A neprejavila ani náznak ľútosti či smútku. Chápete?“

Kriminalista prikývol a čarbal v rýchlosti po papieri. Žena pokračovala:

„Situácia sa zopakovala, keď mi pred dvoma rokmi umrela matka. Najbližší človek v mojom živote. Umierala v nemocnici na následky mozgovej príhody. Kľačala som pri jej posteli a šla si oči vyplakať. Alica tam len bez pohnutia stála a na všetko sa dívala ako na nejaký napínavý horor. Bolo to otrasné...“ Poslednú vetu vyriekla rozochveným hlasom. Obratne si utrela slzu navierajúcu spod viečka.

„Máme rodinného... známeho, psychiatra. On sa jej venoval už v detstve. Mali by ste ísť za ním. Ja mu zavolám a poviem, o čo ide.“

„To je dobrý začiatok,“ uznal kriminalista. „Potreboval by som vedieť o ďalších ľuďoch, ktorí ju poznajú, s ktorými sa stýka alebo stýkala. Príbuzní, priatelia, známi, spolužiaci, učitelia, bývalí partneri...“

„Najlepšie bude,“ prerušila ho žena, „keď prídete k nám na oslavu. Spoločne s pánom Labašom. Tam vám všetkých poukazujem.“

„Skvelé. Kedy...?“

„Túto sobotu. O tri dni. Vtedy oficiálne začnete pracovať, dobre?“

Žofia Niemeyerová naňho žmurkla a milo sa pritom usmiala. Adrián jej úsmev rozpačito opätoval. Uplynulo zopár omínajúcich sekúnd mlčania, počas ktorých naliehavo premýšľal, čo všetko sa chcel opýtať, ale ani za svet si nedokázal spomenúť. Zamiešal chladnúcu kávu a nenáhlivo si z nej usrkol. Celý čas na sebe cítil pohľad tejto mierne neurotickej, ale elegantnej dámy v klobúku a v jednoduchých, zato draho vyzerajúcich šatách. Odhaľovali cez seba preložené nohy, na ktoré mu zakaždým svojvoľne skĺzol zrak. Nedokázal sa ubrániť dojmu, že si to všimla a polichotene sa na ňom bavila.

„Napadlo mi,“ nasilu sa ozval kriminalista, dúfajúc, že tak zažehná vzniknuté ticho. Ani riadne netušil, čo má povedať, a dúfal, že ho v priebehu nasledujúcich slabík osvieti. „Že by sme...“ V duchu klial a zatínal päste, našťastie, motor v hlave včas naskočil a on mohol s úľavou siahnuť po pretrhnutom konci nite. „...by som si počas oslavy mohol nenápadne obzrieť priestory vašej dcéry – či už jej izbu, kúpeľňu... miesta, kde sa zdržiava, trávi čas, venuje sa koníčkom...“

„Moja dcéra už so mnou nebýva.“ skočila mu do reči žena. „Po smrti mojej matky sa na chvíľu presťahovala do jej bytu, ale potom som jej kúpila vlastný veľký ateliérový apartmán. Býva tam takmer dva roky. Priviedli ste ma však na skvelú myšlienku.“

„Akú?“

„Doriešime v sobotu,“ zavelila stroho. „Teraz už musím ísť, ale mám na vás ešte dve veci.“ Uprene sa naňho zahľadela a z očí sa jej vytratila akákoľvek prívetivosť. „Po prvé: Budete zbierať len informácie. A všetky mi ich pošlete písomne e-mailom v čo najpodrobnejšej forme. Po druhé: Nesmiete sa nechať odhaliť a moja dcéra sa nesmie v nijakom – opakujem – v nijakom prípade dozvedieť, že som vás touto úlohou poverila ja. Rozumeli ste?“

„Rozumel,“ odvetil Adrián usúdiac, že akýkoľvek komentár či protiotázka by v danom momente neboli namieste.

„V poriadku, beriem vás za slovo,“ Žofia Niemeyerová sa opäť usmiala. Siahla do kabelky, vybrala z nej obálku a položila ju na stôl. „Prvá tisícka vopred na ruku. Ďalšie dve dostanete až po úspešnom zakončení vašej úlohy.“

Z peňaženky vybrala ešte desať eur, keďže drobnejšie nemala, a strčila ich pod kávový tanierik. Vstala, upravila si šaty, narovnala klobúk a zodvihla kabelku. Vykročila na odchod, ale zarazila sa a otočila k Adriánovi:

„Ešte niečo. V prípade, že to celé zbabrete, príde tiež odmena. Tá sa vám však páčiť nebude.“

Telefón ho zobudil už o ôsmej ráno. Laco Labaš ho vytrhol z hlbokého bezsenného spánku, v ktorom mohol pokračovať aspoň do desiatej. Bola totiž sobota, vonku pršalo a Adrián mohol konečne driemať dosýta, nebyť potreby jeho príbuzného i nadriadeného zároveň volať mu v neprimerane skorú hodinu. Laco patril k notorickým ranostajom a keďže sa to Adriánovi nestalo prvýkrát, hneval sa sám na seba, že si na noc nevypol zvonenie.

Úplne zabudol na stredajšie stretnutie, akási Žofia či Alica Niemeyerová mu načisto vypadla z hlavy. Nebyť Lacovho telefonátu, asi by si na žiadnu oslavu nespomenul. Zároveň sa mu pred očami vybavila obálka s dvoma päťstoeurovými bankovkami a vyvolala v ňom výčitky svedomia. Premkla ho túžba vyhrabať ju z nohavíc, vziať so sebou na dnešný večierok a vrátiť naspäť jej pôvodnej majiteľke. Bývalému kriminalistovi sa do sledovania akejsi zbohatlíckej dcérenky ani trochu nechcelo, celá záležitosť mu pripadala zbytočná až márnivá. Svoj čas by vedel premrhať lepšie ako blúdením po Košiciach a buzeráciou zo strany akejsi bezočivej snobky.

Nakŕmil Šeďousa, uvaril si silnejšiu kávu ako obyčajne, odhrnul záves a spoza pootvoreného okna chvíľu váhavo hľadel na neorganizovaný čľupot dažďových kvapiek, pripomínajúci vystrájanie avantgardného džezového orchestra. Do večera zostávala hromada nevyužitých hodín a Adriánovi nezišlo na um nič lepšie, ako ich zabiť svojou obľúbenou on-line hrou.

Obľúbenou? spýtal sa sám seba, keď mu Laco znovu zavolal a oznámil, že ho za tridsať minút vyzdvihne. V panike sa kriminalista rozbehol do kúpeľne, div pritom nezakopol o kocúra a nenatiahol sa na zemi. Stihol si ešte všimnúť, ako sa vonku rozjasnilo a cez záves presvitalo hrejivé jarné slnko, skláňajúce sa k západu. Až s dotykom tečúcej vody si uvedomil pálivý smäd v suchých ústach i škemranie vyhladovaného žalúdka. Pred očami sa mu zatmilo a nebyť antikorovej rúčky vane a jej pevného uchopenia, ležal by teraz horeznak s doudieranými hnátmi. Maniak, blázon, zastonal v duchu a čupol si pod lejúci sa prúd. Mrzel ho stratený čas, celé hodiny života zahodené bez toho, aby mu na ne zostala čo i len výraznejšia spomienka. Až tečúca voda ho prinavrátila do reálneho sveta a jeho otupená myseľ začala pomaly precitať.

Nestíhal nič. Nevšímal si kocúra, nedobil si mobil, v byte vládol bordel. Nestihol sa ani oholiť, dokonca si ani do niečoho zahryznúť. Len čo vyliezol z kúpeľne, už mu opäť zvonil mobil a Laco Labaš mu s netrpezlivosťou v hlase oznámil, aby si švihol, lebo práve zastal pred vchodom. Adrián si narýchlo pretrel mokré vlasy, hodil na seba prvé nohavice i sako, čo mu prišli pod ruku. Laco veľmi nerád čakal a niekdajší kriminalista sa pre istotu chcel vyhnúť podráždenosti svojho šéfa.

„Som rád, že ste sa so Žofiou dohodli,“ ozval sa Labaš, keď Adrián nasadol do auta. Naposledy sa videli v deň, keď si ho šéf zavolal do kancelárie. Odvtedy Laco strávil dva dni v Bratislave a v Žiline na „roadshow“ – ako svoje behačky po zákazníkoch nazýval. „Vieš, ona je...“

„Je dosť presvedčivá,“ prerušil ho kriminalista.

„To som nemal na mysli,“ zasmial sa kyslo Laco. „Ona je dlhoročná známa. A keď môžeme, tak pomôžeme predsa.“

„Snažil som sa niečo o Niemeyerovcoch zistiť,“ zacigánil Adrián a v zrkadle slnečnej clony si prehrabol vlasy. Ubezpečil sa, že mu v tomto teple rýchlo schnú a pokračoval: „Nič som však nenašiel. Jediný Niemeyer, ktorého poznám, je ten slávny brazílsky architekt. Čo sú tí ľudia zač?“

„Chcel som ti o nich porozprávať, kým tam prídeme,“ zahniezdil sa Laco za volantom. „Mladá má meno po matke. Jej otec sa volal Procházka. Hovorí ti to niečo?“

Kriminalista pokrútil hlavou.

„Bol známym skladateľom. Komponoval pre filmy a seriály, najmä v zahraničí. Žili dlho vo Švajčiarsku...“

„Bol? Prečo bol?“

„Spáchal samovraždu,“ odvetil Laco s nádychom dramatickej teatrálnosti v hlase. „Starý Procházka si jedného dňa priložil k hlave brokovnicu a bum! Ako Kurt Cobain. Peťo, môj brácho, ho dostal na stôl. Tvár mal úplne na kašu.“

„Ale prečo to spravil?“ hodil po ňom Adrián zamračený pohľad. Samovražda patrila medzi jednu z vecí, z ktorej mu behal mráz po chrbte.

„Mňa sa pýtaš?“ uškrnul sa jeho šéf a prešiel si rukou po brade. „Len čert vie. Hovorí sa všeličo. Mali rodinné nezhody. A starý trpel depresiami, odkedy prišli zvonka. Nevedel sa tu usadiť a ani uchytiť...“

Vzdialený príbuzný sa rozrečnil; opisoval, ako im ešte pred komponistovou smrťou inštaloval do domu alarm, ako si starý Procházka nevedel vybrať vilu a podobné nezmysly. Otočil sa k otvorenému oknu, vyložil si von ruku a sledoval cestu. Kochal sa v ubiehajúcej panoráme mesta, zaliatej do kontrastného oranžového svetla. Košice čakal teplý večer prichádzajúceho leta s počasím ako stvoreným na dlhé záhradné oslavy. Adrián sa prstami pohrával s prúdiacim vzduchom a tešil sa, že nemusia míňať monštruóznu siluetu rozostavaného Auparku, ktorý väčšina Košičanov musela najprv znenávidieť, aby si ho neskôr mohla obľúbiť. Miestami sa síce čudoval, prečo Laco podľahol potrebe vykladať mu zbytočnosti, na druhej strane jeho prázdne mlátenie slamy celkom uvítal, pretože si musel priznať, že čokoľvek by teraz počúval, nedokázal by sa na to sústrediť.

Prešli mestom až na Moskovskú triedu a odtiaľ ich paralelná cesta vyviedla až na kopec obklopený zeleňou a posiaty vilami a rodinnými domami. Laco utrúsil, že toto okolie patrí v Košiciach k najprestížnejším lokalitám a podľa drahokamov pomenované názvy ulíc priliehavo vystihujú charakter skutočnej milionárskej štvrte. Zastavili na konci Diamantovej ulice pri vysokom, dosvetla ladenom bridlicovom múre. Spoza neho sa týčila strecha zjavne priestranného domu.

Labaš siahol po mobile, zahlásil doň, že práve dorazili, a oznámil Adriánovi, že musia chvíľu počkať, kým po nich hostiteľka nepozorovane príde. Spoločne sa zhodli, že detektív sa mladej slečne nesmie dostať na oči. Kriminalista len súhlasne prikývol, pretože inak by sa celá úloha zmenila na frašku a sám by si spravil hanbu skôr, než by sa do nej pustil.

Vystúpili z auta. Chvíľu tam len tak postávali, prešľapovali a premeriavali si fasády luxusných stavieb, spoza tepaných brán čnejúce záhony, živé ploty i hromadu zaparkovaných áut. Adrián si práve naťahoval chrbát a kochal sa pohľadom na tichú utešenú štvrť, keď sa Laco opýtal:

„Ešte stále hráš tú hlúpu hru?“

Adrián chcel odvetiť niečo uštipačné, že chce čo najskôr vypadnúť, aby mohol čeliť invázii Chorvátov do virtuálneho Československa, ale tu sa v bledom bridlicovom múre otvorila menšia brána a z nej vykukla Žofia Niemeyerová.

„Bežte dnu, vzduch je čistý,“ naznačila rukou namiesto privítania.

Vkĺzli cez bránu a kriminalista sa nestihol ani rozhliadnuť po záhrade, kútikom oka len zachytil obrysy bazéna, stoličky so stolíkmi a hlúčky ľudí roztrúsených po pozemku. Hudba, ktorú počuli pritlmene prenikať na ulicu, teraz citeľne zosilnela, neznela však príliš nahlas a ani obťažujúco. Chvíľu mu trvalo, kým postrehol, že pochádzala od živej kapely, pripomínajúcej štýl medzi pankom a experimentálnym rockom. To už ho Žofia oddelila od Laca a odprevadila do akejsi zašitej kuchynky, za vysokú stenu priestranného murovaného altánku. Nachádzal sa tam široký pult s pripravenými riadmi, príbormi a zdanlivým nekonečnom dobrôt.

„Tu sa obslúžte,“ štebotala naňho chvatne, „ja prídem neskôr, idem sa teraz venovať pánovi Labašovi. Pošlem za vami doktora Príbrama, toho psychiatra, čo som spomínala.“

„A čo ak príde...“

„Alica? Nebojte sa. Kým tu s vami bude Príbram, nepriblíži sa ani na krok. A keby čokoľvek, ste technik, ktorý dobehol pozrieť nefungujúci alarm.“

Chcel sa ešte niečo spýtať, slovo sa mu však zaseklo v pootvorených ústach, pretože Žofia sa rázne zvrtla, otrčila mu chrbát, zavlnila sa v páse a vykročila smerom k spoločnosti. So zopnutými vlasmi a priliehavými červenými šatami pripomínala Sharon Stone v najlepších rokoch – sebavedomú, charizmatickú a nedosiahnuteľnú.

Adrián zostal sám. Fragmenty čerstvých spomienok mu blúdili mysľou. Len pred niekoľkými minútami sedel za počítačom, potom odrazu v aute s Lacom, nestihol si ani prehliadnuť Diamantovú ulicu či pozemok, na ktorom sa ocitol. Všetko sa dialo príliš rýchlo, v tempe, na aké nebol zvyknutý, pred akým utiekol z Bratislavy. Sadol si na jednu zo stoličiek, prižmúril oči a obmedzil svoje vnemy len na sluch. Doliehala k nemu nerovnomerná ozvena celkom dobrej hudby, hlasy hostí spojené so smiechom, pokrikmi a cinkaním pohárov. Priložil si dlane na uši a snažil sa nahovoriť si, že sa nachádza niekde úplne inde. Sužoval ho pocit, že sem nepatrí, že sa tu vyskytol omylom.

Nepomáhalo. Keď opäť nadvihol viečka, rozoznal okolo seba iba prítmie zastrčenej kuchynky a keď zložil ruky, začul ako prvé tóny kapely, hrajúcej tentoraz akýsi postpank. Sťažka sa nadvihol a s olovenými nohami sa odobral k chladničke. Chvíľu civel dnu cez sklo, potom sa ju odvážil otvoriť a skúmal obsah škatúľ. Načiahol sa po jednej z chutne vyzerajúcich, čokoládou obalených kociek s pistáciou na vrchu. Spoza pleca začul hlas:

„Sú naozaj dobré. S pistáciovým marcipánom vo vnútri.“

Jeho ruka vystrelila ako po dotyku žeravej platne. Otočil sa a uvidel mladú ženu, ktorá zrazu vyrástla zo zeme.

„Alebo vyberte celý kartón, dám si jednu s vami,“ povedalo dievča a zľahka sa naňho pousmialo.

Adrián sa na ňu díval ako na zjavenie. Naplno vnímal, ako uniká sekunda za sekundou, no nebol schopný pohnúť sa z miesta či len otvoriť ústa. Pred ním stála driečna dvadsiatnička ušľachtilej postavy, jeho výšky, s dlhými tmavými vlasmi, na koncoch mierne zvlnenými. Podobnosť so Žofiou Niemeyerovou bola aj napriek modročiernej hrive a veľkým smaragdovým očiam v tvare mandlí neprehliadnuteľná. Kriminalistu pichlo pri srdci. Mysľou sa mu prehnalo jediné slovo. Slovo, ktorého význam dokázal nahnať svetu hrôzu: osud. Osud nie je ani dobrý, ani zlý. Len nám život prehadzuje výhybkami a láme bedrové kosti nášho odporu. Zostatkami vôle sa ho snažil potlačiť, vytesniť, nedovoliť mu prejsť. V Alicinej telesnej prítomnosti to príliš nešlo. Myšlienka mu v podvedomí zapustila korene neviditeľnej infekcie. Ešte pred chvíľou sa dušoval, že sa vždy dokáže zvrtnúť a vykašľať na celú zákazku... Teraz však pochopil, že kocky padli a on sa ocitol v bode, z ktorého niet návratu. S trpkosťou si spomenul na rým detskej riekanky: Zlatá brána otvorená, zlatým kľúčom podoprená, kto do nej vojde, hlava mu zojde, či je ona a či on, nevyjde z tej brány von...

„Odniekiaľ vás poznám,“ povedala mladá žena oficiálnym, ale príjemne hlbokým hlasom. Namiesto toho, aby sa cítila zaskočená alebo zneistená jeho zakríknuto vyjavenou pózou, radšej si vychutnala situáciu a pohrala sa so svojou obeťou ako mačka s omráčenou myšou.

„Stavím sa, že vás poznám, ale počas dnešného večera som vás ešte nevidela. Ako je to možné?“

„Som...“ jachtal vystresovane Adrián a hlas mu pritom preskočil, „som technik. Prišiel som s pánom Labašom... kvôli alarmu.“

„S pánom Labašom kvôli alarmu,“ zopakovala trochu teatrálne a založila si ruku vbok. Skúmavo si ho premeriavala a on si skúmavo premeriaval ju. Pohľadom spočinul na jej výrazných črtách tváre, ktorým dominovali najmä ostrejšie lícne kosti, jemné dievčenské pery, aristokratické obočie a smaragdové dúhovky číhajúcich očí. Napriek fyzickej podobnosti s matkou a výzorom hrdinky upírskych románov mal do činenia s úplne odlišným človekom, ktorého nedokázal prirovnať k žiadnej inej osobe.

„Alica Niemeyerová, teší ma,“ vystrela k nemu ruku. Zovrela ho neobyčajne pevne. Kriminalista si ani nestihol všimnúť, ako rýchlo s ním vybabrala. Pokiaľ sa nechcel znemožniť alebo vyvolať pochybnosti, nezostávalo mu nič iné, ako opätovať predstavenie. Vedel, že ak sa chce niekam dostať, tak jedine s úprimnosťou. Slová sa z neho drali so značnou neochotou, a preto jachtavo vyzradil svoje meno i priezvisko. Kocky boli hodené, stávky uzavreté a guľôčka lietala po roztočenej rulete. Musel už len vyčkať, kam dopadne.

„Ten chládok je fajn, ale ak budete ďalej vetrať, jej majiteľka sa poteší účtom za energiu,“ naznačila na otvorenú chladničku s neskrývaným pôžitkom z rýpania. Hneď však dodala: „Neponúknete nás radšej?“

„Nie..., teda, samozrejme, teda,“ zakoktal sa, hneď si radšej hryzol do jazyka, rýchlo siahol po kartóne a zavrel konečne dvierka. Alica sa načiahla a výstredným pohybom ruky si vytiahla maškrtu, ktorú potom koketne držala medzi prstami. Adrián sa tiež zahryzol do zákuska. Vôbec nevnímal, ako chutí, len mlčky prežúval a brázdil pohľadom podlahu. Spomienky na podobnú udalosť z dávnej minulosti v ňom spustili blok a bývalý kriminalista zostal ako v tranze, stále neschopný zo seba vytriasť čo len pol slova. Ktorúkoľvek inú ženu by podobné správanie znechutilo alebo prinajmenšom odradilo od konverzácie, na hostiteľkinu dcéru však malo zjavne opačný účinok. Okrem toho sa mu páčila a tušil, že si to všimla.

„Rád počúvate spev?“ spýtala sa s ledva badateľnou dávkou zaliečavosti a sklopila veľké viečka s dlhými hustými mihalnicami.

„Áno, rád sa dívam... počúvam,“ horlivo mlel, až si prišiel sám sebe smiešny, že nedokázal zakontrovať niečím duchaplným. Musel pôsobiť obmedzene, v lepšom prípade panensky nevinne. Dievčine to len hnalo vodu na mlyn. Pristúpila k nemu bližšie (až mierne cúvol), skúmavo si ho premerala a jazykom si s dávkou neskrývanej frivolnosti oblizla prsty od zákuska. Adrián pocítil, ako sa mu dvíhajú chĺpky na temene.

„Dobre teda. Dívajte sa a počúvajte,“ odvetila takmer šeptom. Zvrtla sa, až sa mu jej vlasy obtreli o košeľu. Pôvabne sa niesla na krátkych opätkoch a zmizla za rohom altánku.

Kriminalista sa vyklonil za ňou a sledoval, ako kráča cez trávnik k pódiu. Konečne si všimol rozľahlú plochu záhrady a množstvo pozvaných ľudí. Väčšinou mladí, pravdepodobne Alicini rovesníci, napriek tomu však netvorili homogénne publikum. Rozoznal medzi nimi rockerov, pankerov, luxusne nahodených metrosexuálov, chlapcov informatikov, intelektuálov, umelcov či dokonca hip-hoperov; dievčatá väčšinou elegantné, podaktoré s výzorom nádejnej štetky. Ak ho zrak neklamal, spoznal aj za hrsť hviezdičiek. Videl tam s pohármi v ruke postávať Ivana Té, pár metrov od neho Kulyho z Desmodu v živej debate s Kristínou od Horehronia a naokolo zopár tvárí známych buď z niektorej reality šou, kde naživo súložia pre potešenie divákov, alebo zo stránok ktoréhosi bulvárneho plátku. Stavil by sa, že patria do kategórie ľudí, ktorým sa na Slovensku hovorilo „celebrity“, pretože pôsobili, že nevedia narátať do päť.

Hostiteľka ho zavolala na oslavu červeného diplomu svojej dcéry, z ktorej sa vykľula 23-ročná uhrančivá mladá žena. Keď ju však zazrel zoči-voči, nedokázal sa ubrániť podivnému dojmu, že oproti nemu stála dávna spriaznená duša. Obzvlášť potom, ako ju zažil na pódiu.

Alica niečo naznačila hudobníkom a tí nenáhlivo dohrali skladbu. Počkala na nich, potom ťukla do mikrofónu a prehovorila. Vrhla znenazdajky letmý pohľad k altánku a Adrián by odprisahal, že tam hľadala práve jeho.

„Milí hostia, ešte raz vám všetkým ďakujem. Ďakujem, že ste prišli, ďakujem, že sa tak dobre bavíte.“

Zdvihla ruky nad hlavu a dav sa roztlieskal spolu s ňou. Po veľavravnom geste všetci stíchli a keď sa na pár sekúnd odmlčala, bolo počuť len zvuky z ulice a švitorenie vtákov v boroviciach.

„Doteraz sme vám hrali samé revivaly, teraz príde na rad vlastná tvorba.“

Po slove tvorba sa publikum opäť trochu roztlieskalo, začalo popiskovať a pokrikovať.

„Dámy a páni, tu je Genesis 1:3!“

Dav zahučal a aj napriek mávaniu protagonistky mu chvíľu trvalo, kým sa upokojil. Kapela brnkla do nástrojov. Zaznel tlmený zvuk kláves, doň sa postupne vmiešavalo silnejúce brnenie basu. Akoby z pozadia sa ozvalo ťahavé kvílenie elektrickej gitary, sprevádzané opatrnými dotykmi perkusií. A nad všetkým sa ako záblesk z ničoho rozžiaril Alicin hlas. Z úvodného altu sa vytiahol do podmanivého mezzosopránu a Adriánovi sa zazdalo, že svet naokolo sa rozochvel. Počúval so zatajeným dychom a prižmúril oči. Marilo sa mu dokonca, že v skutočnosti naokolo existovalo milión podobných svetov a jedna realita len prelínala druhú. Alicin hlas sa v nich štiepil, v každej rezonoval inak, až splynul do slávnostného súzvuku, majestátne sa nesúceho povetrím. Pripomenul mu Lisu Gerrard v skladbe Sanvean i chór v Ligetiho Lux Aeterne zároveň. Pripomenul mu rozostúpené more pred Mojžišom i let medzihviezdnym priestorom.

Oprel sa o múr altánku a sklopil zrak. Díval sa ako zhypnotizovaný na nepatrne sa hojdajúce stebielka trávy a meravo počúval. Ktovie, ako dlho by tak zostal, keby za chrbtom nezačul šepot. Nezľakol sa. Asi len preto, že hlas povedal:

„Pekné, však?“

Prikývol a pomaly sa otočil. Pohľad mu spočinul na chudom vysokom mužovi s drobnou prešedivenou briadkou, vysokým čelom, riedkymi vlasmi a drobnými, nič zlé neveštiacimi očami za rámom z deväťdesiatych rokov. Chlap, asi štyridsiatnik, sa k nemu naklonil a čo najtichšie vyriekol:

„Karol Príbram, teší ma. Ale nenechajte sa rušiť, dopočúvajte.“

Adrián mu stisol ruku a znova sa obrátil k pódiu. Kútikom oka vnímal, ako sa muž ohľaduplne vzdialil a sadol si na stoličku v altánku. Alicin spev ho vtiahol naspäť do svojej moci a svet okolo kriminalistu sa opäť vytratil, zmizol ako sneh z rozpálenej dlane. Z delíria ho vytiahol až hlasný tleskot a pokrik hostí. Utrel si pot z čela, pošúchal líce a podišiel ku kuchynke. Nie preto, aby si prisadol k čakajúcemu mužovi, ale aby si vybral nejakú škatuľu s džúsom a nalial plný pohár. Keď do seba hodil jeho obsah, Príbram mu zdvorilo naznačil, aby si prisadol.

„Je neobyčajná ako jej matka,“ povedal muž potom, ako si kriminalista prisunul stoličku. Neobyčajná? Toto skonštatovanie Adriána nadobro vytrhlo z omámenia. Nemohol s ním súhlasiť, pretože sa mu Žofia v porovnaní s Alicou zdala úplne tuctová. Radšej mlčal a umožnil Príbramovi rozprávať. Ten zaboril vidličku do jedného zo zákuskov, ktoré si počas piesne a detektívovej zasnenosti naložil na tanier a nenechal sa rušiť v samovrave:

„Sladkosti,“ zamľaskal a ospravedlňujúco na ne naznačil, „sú obyčajná závislosť. Pcháme ich do seba, aj keď ich naše telo reálne nepotrebuje. Cukor nás takto klame. Vytvára na povrchu ilúziu nevyhnutnosti. Využíva naše slabosti. Nebyť slabostí, neovládne nás.“

Adrián nereagoval, preto chlap pokračoval, aj keď s plnými ústami a záľubou v stručných vetách s otáznikom na konci:

„A vy? Závislosť? Máte? Nejakú?“

Kriminalista len pokrútil hlavou. Nebude predsa o svojich neduhoch rozprávať cudziemu človeku a odhaľovať svoje slabé stránky. A už vôbec nie psychiatrovi. Okrem toho si na žiadnu závislosť spomenúť nevedel. Nepil, nefajčil, nefetoval, nehazardoval. A každodenné sedenie za on-linovkami sa nerátalo. Hru považoval za formu vyplnenia času, pretože sa mu do ničoho nechcelo. Bol si ochotný priznať životnú fázu maximálnej nechuti a ľahostajnosti, nemienil ju však vešať niekomu na nos.

„Nenechajte sa oklamať. Samým sebou,“ húdol si Príbram vytrvalo svoje. „Všetci sme na niečom závislí. Každý má nejaké slabé miesto. My ľudia sme veľmi nedokonalí tvorovia. Inak by sme neboli tu na tejto zemi...“

„Obe pôsobia neobyčajne,“ prerušil ho Adrián, „miestami až dokonale. Majú aj takéto bytosti slabé stránky, pán doktor?“

Príbram nadvihol bradu a pootvoril ústa, akoby sa víťazoslávne chystal vysloviť Jasné, dokonale sa tváriaci sú predsa najzraniteľnejší!, napokon sa zháčil a ospravedlňujúco odvetil:

„Nebuďme netaktní voči našim hostiteľkám. Každý sme zraniteľní v tom, čo máme radi. Stačí len dobre pozorovať.“

Stačí len dobre pozorovať, zopakoval si kriminalista s mysleným úškrnom v duchu. Jedna sa predvádza na pódiu, druhá sa div nemuchluje s Ivanom Té.

Adrián odlepil zrak od zbierky zákuskov na mužovom tanieri a sústredene sa zahľadel svojmu spoločníkovi do očí. Príbram rozpačito zažmurkal. Pripomenul mu policajných psychológov, ktorí sa radi oddávali podobným debatám, pričom ani raz nevynechali príležitosť na filozofovanie a bohapusté poučovanie. Preto sa rozhodol radšej prejsť k veci:

„Ako dlho ju poznáte?“

„Koho?“

Kriminalista zvedavo nadvihol zrak. Najprv chcel odseknúť No koho asi?, ale radšej si hryzol do jazyka a vyčkal, ako sa Príbram vymotá. Psychiatra náhle ticho predsa len trochu vykoľajilo, keďže zakoktal:

„Jasné, sme tu predsa kvôli mladej...“

Zdanlivo nevinná konverzácia vyvolala u niekdajšieho dôstojníka policajného zboru dlhodobo vytrénovaný reflex. Adrián si pripadal ako za starých čias, keď ho najprv zachvátila horúčava vzrušenia, potom mu postupne schladla hlava a všetky zmysly sa vyostrili do neobyčajnej ostražitosti. Takmer po roku sa opäť ocitol vo svojom živle. Kým tu s vami bude Príbram, nepriblíži sa ani na krok... neobyčajná ako jej matka... Adriánovi napadlo, že aj atraktívna vdova môže mať svoje potreby. Do akej miery sa v tom mohol viezť aj psychiater, si odhadnúť netrúfal. Tušenie mu však našepkávalo, že v trojuholníku matka-dcéra-cvokár niečo nesedelo.

„Dievča poznám asi jedenásť rokov. Odkedy sa vrátili zo Švajčiarska.“

„A matku?“

Príbram sa neurčito zasmial a posunul si okuliare k jemne spotenému čelu.

„Poznáme sa už... veľmi dlho. Boli sme spolužiaci na základnej škole.“

Adrián len mimovoľne prikývol.

„Venoval sa dievčaťu na Slovensku po odbornej stránke ešte niekto iný okrem vás?“

„Nie.“

„V poriadku,“ kriminalista už stihol preladiť do nenásilnej vypočúvacej tóniny. Dostatočnej k tomu, aby mu v hlase znela rutina harcovníka, ktorý si podobných rozhovorov už zopár odkrútil.

„Viete, kto som a prečo som tu?“

Psychiater si zmenu všimol. Olizol si pery a trochu rozpačito sa obzrel. Nikoho však naokolo nevidel, preto vyhovel Bratislavčanovi, ktorý trpezlivo čakal na ďalšiu odpoveď.

„Áno, viem.“

„Dobre. Rozprávajte mi teda o Alici.“

Adriánova abstraktná požiadavka ho badateľne potešila. Sklonil sa nad tanier a odkrojil si z čokoládovej kocky s pistáciou. Nemalo zmysel klásť doktorovi adresnejšie otázky. Kriminalista ani sám netušil, čo presne chce vedieť.

„Je toho dosť... Nechcete si niečo zapisovať?“

„Ja si to všetko zapamätám,“ zaklamal Adrián. Presvedčivo.

„Poviem to takto. Ona je výnimočná. A výnimoční ľudia majú tendenciu balansovať na hrane...“

„V čom je výnimočná?“ skočil mu do reči.

Príbram nervózne zažmurkal a pokračoval:

„Už ako dieťa mala veľmi vysoké IQ. Ale adekvátne tomu je jej emocionálny kvocient potlačený. Napríklad vie byť nesmierne spoločenská. A na druhej strane veľmi neosobná, ľahostajná.“

Adrián zauvažoval, do akej miery toto tvrdenie sedelo s jeho prvým dojmom, nechal však muža hovoriť ďalej.

„Ide dokonca o istú formu autizmu. Z toho zas vyplýva určitá forma ignorancie. Nevyspytateľnosti. Neprispôsobivosti. A nepredvídateľnosti.“

Kriminalista sa chystal niečo povedať, ale Príbram ho posunkom ruky zadržal.

„Autizmus neznamená zákonito introvertnosť a stereotypy. Alica je extrovertný hyperaktívny sangvinik. Veľmi rýchlo sa niečím nadchne. Istú dobu sa tomu venuje. Potom jej záujem upadne. Týka sa to obzvlášť ľudí. Niekto ju fascinuje. Ona sa naňho intenzívne upriami. Až kým sa ho nezbaví.“

„Nezbaví?“

Príbram si začal šúchať bradu. Zrejme zvolil pojem, ktorý vzápätí oľutoval a teraz dumal, ako zo situácie čo najprofesionálnejšie vykľučkovať.

„Povedzme, že vie skvele čítať v ľuďoch. Odhadne ich silné i slabé stránky a...“

„A potom ich využije a odstráni,“ vyhŕklo pobavene z Adriána.

„Preboha,“ psychiater vyvrátil oči a zaprel dlane o dosku stola s úmyslom postaviť sa. „Toto nebol dobrý nápad...“

„Počkajte, počkajte,“ zadržal ho kriminalista, „ospravedlňujem sa. Mal to byť pokus o vtip.“

Príbram si sadol. Odrazu pôsobil rozladene a trochu aj unavene. Akoby ho diskusia na túto tému prestala baviť. Ako keby sa ma chcel zbaviť, zaškľabil sa Adrián v duchu. Postrehol, že si svoju profesionálnu fasádu udržal prekvapivo krátko.

„Čo sú toto za ľudia?“ opýtal sa zdanlivo náhodne, v snahe opäť rozprúdiť diskusiu.

„Smotánka,“ mykol psychiater plecami.

„Košická?“

„Košická...,“ zasmial sa dotknuto. Právom, pretože to z Adriánových úst vyznelo ako „provinčná“. Príbram sa zdvihol zo stoličky a odkráčal na opačnú stranu altánku. Kývol Adriánovi. Ten sa neochotne k chlapovi pridal a nahliadol s ním spoza rohu do záhrady.

„V tejto záhrade dnes nájdete celú kultúrnu elitu Slovenska,“ povedal psychiater a kriminalista nevedel sprvu rozoznať, či šlo o hrdosť alebo uštipačnosť. „Prišli IMT Smile, chlapci z Desmodu, tam je známy kaderník Paviel... Hen pri kokteilovom stole stojí pani Žofia so Zuzkou Belohorcovou, Vilom Rozborilom a Mariannou Ďurianovou, vedľa sú traja superstaristi, tam zasa Desperádo z Vyvolených s nejakým exhibicionistom z Farmy...“

„Ten otec troch detí, čo točil gay porná?“

„Vy to sledujete?“ nadvihol Príbram obočie a posunul si okuliare ku koreňu nosa.

„Farmu? To radšej gay porná...“ utrúsil ticho Adrián a následne hlasnejšie dodal: „Máme tu fakt kultúrnu elitu krajiny. Super spoločnosť, nie?“

„Určite. Pre niekoho, koho tu ignorujú, je to ideálna príležitosť pozorovania určitých skupín primátov. Aspoň tu nie som zbytočne.“

Kriminalistovi neunikla trpkosť v psychiatrovom hlase. Už sa ho chcel spýtať, prečo na podobné akcie vôbec chodí, včas mu však došlo, že v tom má prsty Žofia.

„A čo ste vypozorovali?“

Príbram sa zaškeril.

„Nič nové. Len nezištnú lásku. Toleranciu. Prajnosť. Úprimnosť. A skutočnosť, že títo ľudia dokážu celú svoju závisť a vzájomnú nevraživosť skryť za dokonalé masky. Verte, že keby museli stráviť niekoľko hodín v uzavretej miestnosti a mali poruke zbrane, tak sa navzájom pozabíjajú.“

„K Alici mi to akosi nesedí. Prečo taká oslava?“

Psychiater len pokrútil hlavou a sklopil zrak.

„Takže Žofia...“ odpovedal si Adrián sám.

„Pán Záruba, toto sa tu deje takmer každý víkend. Len bez mladej. Tá ich všetkých nenávidí viac ako oni seba navzájom.“

„Takže pani Niemeyerová miluje večierky a celebritný bulvár. Ale pozrite tam. Nie je to Alica s tou známou speváčkou? Ako sa len volá... Spievala predsa s Rytmusom. Martina? Nevyzerá, že by ju mladá nenávidela.“

Kriminalista naznačil dlaňou smerom k plotu. Žofiina dcéra tam postávala v štvorčlennej skupinke. Dve ženy a dvaja chlapi ležérne pofajčievali. Alica s Martinou živo gestikulovali a na niečom sa dobre bavili. Mohutní, zarastení muži s vlasmi takmer po pás a tetovaniami po ručiskách prešľapovali z nohy na nohu ako Vikingovia, ktorých omrzel život bez plienenia, a cerili sa od ucha k uchu. Keby ich predtým nevidel ako hudobníkov Alicinej metalovej skupiny, povedal by, že ušli z prvej nápravnovýchovnej.

„Martina je svojrázna,“ zhodnotil Príbram. „Síce hviezda na samom vrchole slovenského šoubiznisu, ale... Len navonok. Je to veľká maska. S Alicou sú však naozaj priateľky. Aj keď zdanlivo úplné protiklady. Čo ich spája...? Netuším. Možno fakt odlišnosť.“

Adrián na ne škúlil krížom cez trávnik a jeho spoločník ďalej komentoval:

„A tamtí dvaja s nimi sú muzikanti z jej skupiny. Známi aj ako lokálni satanisti.“

„Žeby pekelní muzikanti?“ pobavene sa zazubil kriminalista.

„Pán Záruba... Košice sú malé mesto. Nie metropola ako Bratislava. Tu každý každého pozná,“ pokúsil sa pre zmenu o vtip psychiater. Keď Adrián nereagoval, radšej pohotovo dodal: „Svojím vyznaním sa netaja. Sú na to hrdí.“

Chvíľu ešte mlčky sledovali diskutujúcu štvoricu a keď sa kriminalista chystal otočiť a vrátiť k stolu, Príbram ho napomenul.

„Pozrite. Hentam k bráne. Ten macko. Volajú ho Drobček. Jej priateľ.“

Uvidel postavu so strapatou hlavou medzi plecami, ako sa ťažkopádnou kačacou chôdzou blíži ku skupinke. Nik zo štvorice si ho nevšímal, ani keď podišiel bezprostredne blízko. Nehodlali ho pustiť medzi seba, tvárili sa, že tam nie je. Až kým nezdrapol Alicu za ruku a ťahal ju k stolom s občerstvením. Metalisti mali čo robiť, aby po ňom neskočili, Martina ich s pobavením zadržala.

Adrián zacítil, ako mu žalúdok zovrel nepohodlný pocit. Pokúsil sa ho dostať zo seba hlbokým nádychom a výdychom, no nedarilo sa mu. Pristihol sa, že zažiarlil. Alebo sa v ňom len prihlásila samčia samoľúbosť? Alebo sklamanie? Skúsil sa presvedčiť, že ho podivná dcérka z neobvyklej rodiny začala odpudzovať. Bez úspechu. V každom prípade prišiel o vnútornú neutralitu voči klientovi už pri pohľade na Žofiine nohy. A to neveštilo nič dobré.

„Ako dve holubičky,“ komentoval Príbram situáciu, „nie sú nádherní?“

„Nád... čo?“ spýtal sa neprítomne kriminalista, ale psychiater hneď pokračoval:

„Umelkyňa a umelec. Viem, viem, aj keď on na to nevyzerá, ale mal pred sebou sľubnú kariéru. Odkedy sa dali pred rokom a pol dokopy, ide to s ním dolu vodou. Prestalo sa mu dariť, je depresívny, náladový až podráždený, stal sa z neho alkoholik.“

„Zrelý na odstránenie,“ poznamenal pre seba Adrián.

„Ten človek sa zmenil na nepoznanie. Drobček bol usmievavý sebavedomý typ. Teraz je z neho troska.“

„Možno mu to tak vyhovuje.“

„Nuž, každý je strojcom vlastného šťastia. Alebo ničiteľom cudzieho.“

„Ste si tým až pozoruhodne istý...“

Príbram k nemu obrátil tvár. V sklách okuliarov sa mu zaleskli odrazy zažínajúceho sa záhradného osvetlenia. Kriminalista aj tak uvidel dve drobné, nevraživo žmurkajúce oči. Psychiater jeho poslednú uštipačnú poznámku dokonale zachytil. A bolo na ňom vidno, že sa ho dotkla.

Nevnímal ho ako protivníka, nepocítil voči nemu antipatie, nechcel v ňom získať nepriateľa. Preto sa na jednej strane začudoval sám sebe, prečo podľahol potrebe hájiť pred ním niekoho, koho v podstate vôbec nepoznal. Na druhej strane mu rokmi vycibrený čuch detektíva už nejakú chvíľu našepkával, že mu lekár zamlčal niečo zásadné. Niečo pred ním skrýval, niečo naňho hral.

„Prepáčte,“ odvrátil zrak a preladil do ústretovejšieho tónu, „pracovná deformácia, diagnóza. Doteraz som vypočúval len podozrivých z organizovaného zločinu. Akosi mi to prischlo, stratil som jemnocit.“ Príbram si ho premeral a následne zo seba, už pravdepodobne ako odborník svojho fachu, vyrazil „Aaaha“ plné nefalšovaného pochopenia. Aj črty mu opäť zmäkli. Teraz sa naňho díval ako lekár na pacienta. Kriminalista, ktorý čakal len na to, prešiel k pointe samotnej:

„Aký je ozajstný dôvod jej sledovania? Povedzte mi, prosím, všetko, čo o tom viete.“

Psychiater sa vrátil k stolu, vzal si pohár a tváril sa, že hľadá niečo na pitie. Snažil sa získať čas, aby si v duchu správne zoradil slová, na ktoré sa už dávnejšie pripravoval.

„Žofia vám určite spomínala zvláštny vzťah svojej dcéry k morbídnosti. Popri ľahostajnosti, ba dokonca fascinácii zo smrti, sa dievča začalo už v ranom detstve sebapoškodzovať. Najradšej sa rezala ostrými predmetmi, ktoré jej matka do puberty musela neustále odstraňovať z dosahu. Neviem, ako je na tom teraz. Ale ak to ešte robí, tak to dokonale maskuje. Ďalšia, veľmi dôležitá a s tým spojená skutočnosť je, že sa ako šesťročná pokúsila o samovraždu.“

Adrián skúmavo nadvihol brvu a zachmúrene si podoprel bradu. Psychiater pokračoval:

„Vyliezla raz počas výletu na železničnú trať a zostala tam stáť ako prikovaná. Nereagovala ani na krik matky. Stála a dívala sa na prichádzajúci vlak. Až Žofia ju v poslednej chvíli stihla strhnúť z koľajníc. Vôbec jej nedošlo, čo urobila. Zvyšok dňa zotrvala v akomsi tranze, nazval by som to opojením z hroziacej smrti. Dôvodom sledovania je zistiť, či sa u nej tieto sklony neobnovili.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Harlekýn.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.