Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

BB Easton: Rocker

Vydání první

Copyright © 2018 by BB Easton

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2390. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Star vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Photography and Design by BB Easton

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1463-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1464-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

B B Easton

ROCKER

POZNÁMKA AUTORKY

ROCKER je dílo kreativní literatury faktu, založené na postavách a událostech představených v memoárech BB Eastonové 44 kapitol o 4 mužích. Prostředí a mnohé situace zobrazené v této knize sice věrně odpovídají životu, ale fyzické vlastnosti a jména všech postav kromě BB byly pozměněny za účelem ochrany identity všech zúčastněných.

Vzhledem k nadměrné vulgaritě, mírnému násilí, explicitně sexuálnímu obsahu a tématům užívání drog mladistvými a kriminality mladistvých není tato kniha určena osobám mladším osmnácti let – a patrně by se před nimi měla úplně schovat.

Tuhle knížku věnuju klukovi,

který se mnou jednal jako s princeznou natolik,

až jsem už nikdy potom nechodila se žádným žabákem.

Děkuju ti, Hansi.

Tvoje láska mě vysvobodila ze zakletí.

ÚVOD

Lidé se mě ptávají, kolik z mých příběhů je pravda a jak moc jsem si toho vymyslela. Je těžké na tuhle otázku odpovědět, protože každá scéna vychází z něčeho, co se doopravdy stalo. Totožnost postav byla změněna a změnila jsem i časovou osu nebo situační detaily tak, aby zapadaly do toku vyprávění, ale základní body zápletky skoro vždy vycházejí ze skutečných událostí.

To platí, i když některé knihy jsou nakonec pravdivější než jiné. Tenhle příběh, jejž vám budu vyprávět, je to nejpravdivější, co jsem kdy napsala. Jak se ze mě hrnul, přišla jsem na to, že můj vztah s Hansem byl tak přehnaně romantický, tak fantastický, tak napínavý, až už jednoduše nezbylo mnoho místa pro přehánění. Je to moderní pohádka, plná lásky na první pohled a rozlehlých hradů a vzdálených zemí a čarodějnic a kouzelníků. Jenže v mé pohádce je princ tetovaný basák, princezna nosí vojenská bagančata a „žili spolu šťastně až navěky“ je kdeco, jen ne předvídatelné.

Vítejte v mé romanci ze života s rockovou hvězdou. Bavte se!

ČÁST I.

1

Červenec 1999

Byla to nejlepší chvíle všech dob; byla to nejhorší kocovina všech dob.

Probudila jsem se s nevolností od žaludku a zmatená v šeříkově zbarveném pokoji, polepeném odlupujícími se samolepkami postaviček z animovaného seriálu My Little Pony. Polední slunce pronikalo zataženými žaluziemi, palčivé a nezvané. Povlečení dotýkající se mé obnažené pokožky škrábalo. Dusilo. A v ústech jsem měla chuť, která připomínala pivní láhev, používanou místo popelníku.

Fuj.

Hledala jsem v alkoholem otupělém mozku nápovědi, jež by mi snad pomohly vysvětlit, proč se probouzím v magické zemi jménem Equestria. Na hladinu začaly vyplouvat obrazy z předchozí noci, zrnité a neuspořádané. Bylo to jako listovat rozdrbanou hromádkou polaroidových fotek pořízených během domácího mejdanu – jeden obrázek za druhým, na všech puberťáci s černou rtěnkou a v černé kožence, zmítající se ve tmě. Domácí mejdan. Gotholka, moje kamarádka ze školy, zavěšená na paži domácího – vychrtlého debila podobného postavičce Lorda Licorice z animovaného filmu Candy Land jménem Steven. Soudek piva v kuchyni. Heavymetalová kapela vyhrávající v obývacím pokoji. Jmenovali se Phantom něco. Phantom Limb? A byl tam jeden kluk. Vysoký kluk s rozcuchanými černými vlasy a vytetovaným rukávem hororových výjevů.

Jediný kluk, co na sobě neměl koženku ani rtěnku.

Basák.

Srdce mi poskočilo při vzpomínce, jak zareagoval, když jsem ho narazila na soudek.

„Hele, Zvonilko. Jdeš někam?“

Když se na mě ten obří, na pohled strašidelný blbec z výšky usmál, bylo to, jako by někdo přepnul vypínačem celé jeho vystupování. Temná tvář se mu rozzářila. V očích mu zajiskřilo nějaké nevysvětlitelné poznání a drsný zevnějšek prorazily dva kouzelné dolíčky v tvářích. Díval se na mě, jako by mě hledal.

Ještě než jsem se stihla omluvit za naši srážku, basák se jen zasmál a zastrčil si mě pod paži. Cvak. Připadala jsem si jako dílek skládačky. Pak mě nakormidloval do obývacího pokoje a posadil si mě na klín. A tak jsme strávili zbytek večera. Dva šťastní rockeři, ztroskotaní uprostřed gotického moře.

„Jakpak se jmenuješ, Zvonilko?“

Ďábel se na mě culil s dolíčky v tvářích a já vnímala, že mi taky nonšalantně a zvolna krouží palcem po stehně.

„BB,“ zasípěla jsem. Odkašlala jsem si a zkusila to znova, přičemž jsem se přiměla dívat do jeho tmavě šedých očí. „Já jsem BB… Ahoj.“

„Takže Čmeláčku, pročpak sis šla pro pivo sama?“

Usmála jsem se a obrátila oči v sloup. „No, kdo jinej by mi…“

„Já,“ přerušil mě s úsměvem od ucha k uchu. „Od teďka ti asi budu nosit pití pořád.“

Zafuněla jsem, snažila se zůstat nad věcí a řekla jsem: „Ani nevím, kdo jsi.“

Pan Vysoký, Tmavý a Tetovaný se na mě zářivě usmál. Bílé zuby se zatřpytily. Dolíčky se prohloubily. Můj pulz se raketově zrychlil a dlaně se mi zpotily.

„Já jsem Hans,“ oznámil bez jediného střípku namyšlenosti. „Jsem basák.“

Hansovy ruce se ode mě neodtrhly po celý večer – ne že by mi to vadilo. To, jak se mě dotýkal, jak se na mě díval, jak na mě mluvil, to se nepodobalo klukovi, který se mi snaží dostat do kalhotek; podobalo se to klukovi, který už se mi do kalhotek dostal… a seznámil se s mými rodiči.

Zadívala jsem se do očí Cloverovi, fialovému poníkovi s napůl odloupnutou růžovou hřívou, a v duchu jsem si říkala: Takhle asi bylo Popelce ráno po plese. Jenže já nemám ani skleněný střevíček na důkaz, že to bylo skutečné. A taky jsem si celkem jistá, že Popelka neměla takovou kocovinu.

Clover na mě upíral smutné koňské oči. Litovala jsem, že se nemůže odloupnout celý od stěny a dojít mi kurva pro advil. V hlavě mi dunělo.

Zasténala jsem, přitáhla si polyesterovou prošívanou deku potištěnou poníky až k bradě a převalila se.

Na čísi tělo.

Zaječela jsem a hrabala se pryč, přičemž jsem si trošičku opožděně uvědomila, že když leží na jednolůžku dva lidé, nesmí se couvat. Jakmile jsem ucítila, že přepadávám přes okraj, chytla jsem se toho prvního, co mi přišlo pod ruku.

Byla to paže. A pokrývaly ji výjevy ze zlých snů. Hellraiser a Jason a Freddy a Pennywise se na mě šklebili, zatímco jsem se sápala po jejich obličejích a snažila se nespadnout přes palubu.

Paže se ohnula a ucukla přede mnou, ale já se držela jako o život. Pohyb mě vytáhl zpátky na postel, kde jsem střemhlav a s plesknutím přistála obličejem na nahé hrudi mého nečekaného spolubydlícího.

Smích, hluboký, a přesto klukovský, mi zavibroval pod tváří.

„Tys mě pekelně vyděsila!“ chechtala se bestie, objímala mě tetovanou paží kolem ramen a přitahovala si mě blíž. To gesto a teplo jeho těla mi proměnilo vnitřnosti v rosol.

„Tys pekelně vyděsil mě!“ hihňala jsem se a plácala ho po hrudi. Chtělo se mi posadit a prohlédnout si ho, ujistit se, že je skutečný, položit mu milion otázek ohledně toho, co se dělo v noci, ale nešlo to. Zatím ještě ne.

Nejdřív jsem potřebovala, aby mě objímal.

Málem jsem předla, jak jsem se k němu tulila a přehodila mu pravou paži přes nahý trup. Uplynuly skoro tři měsíce, co se mé prsty naposled dotkly těla nějakého chlapa, co jsem cítila stoupání a klesání jeho hrudi pod svou tváří. Tak dlouho jsem nepostrádala mazlení s klukem už od… druhého stupně? Prvního stupně základky?

Pokud moje paměť sahala, vždycky jsem měla nějakého kluka. Kluci mi poskytovali dvě věci, které jsem měla ze všeho nejradši: pozornost a náklonnost. Doma jsem byla zahrnutá obojím, jelikož jsem byla jedináček dvou milujících hipíků. Jenže když jsem nebyla doma, museli zaskakovat kluci.

Kluci, kluci, kluci.

Samozřejmě, jako je tomu s každou drogou, cena stále stoupala. Zpočátku jsem platila za mazlení polibky, nakouknutím pod sukni. Později se upřednostněným platidlem stalo mé tělo, ale dealeři přijímali také krev a slzy. Když přišly hubené časy, nabízela jsem zástavy vyříznuté z vlastního srdce, dárkově zabalené cáry duše. Cokoli, jen aby se přítok lásky a náklonnosti nezastavil.

Toho roku v květnu jsem zaplatila dokonce i třemi zlomenými žebry a proděravěnou plící.

Nepřešlo mě to.

Vdechovala jsem a vychutnávala jeho mužný pach – cigaretový kouř a pot. Vůně rokenrolu.

Zmozolnatělé prsty basáka mi přejížděly nahoru a dolů po odhalené paži a nechávaly po sobě husí kůži. Ranní strniště dospělého chlapa mě škráblo na čele. A rovnoměrné bušení srdce, které mi připadalo, jako bych ho už znala, mi dunělo pod tváří.

Kocovina volovina.

Byla jsem sjetá blahem až na půdu.

Usmívala jsem se do jeho hrudi – a přejížděla pohledem pahorky a údolí jeho břišáků, jež vykukovaly zpod přikrývky – a nemohla jsem uvěřit, že je to ten samý chlap, který mi včera večer naháněl strach. Vypadal sice jako metr osmdesát tetovaného heavymetalového šílenství s piercingy, ale byl to stoprocentní přítulný králíček.

Vzdychla jsem a konečně se přinutila posadit. Obr na mě zíral něžnýma očima barvy džínoviny, orámovanýma řasami tak hustými a černými, až vypadaly jako oční linky, a srdce se mi zatetelilo. Ty oči a ta ústa – úzká a sevřená, jako by se nalézala na prahu úšklebku nebo polibku – byly v rozporu s jeho jinak strohým vzezřením. Zvlášť v denním světle.

Hans byl kurva roztomilý.

Hans.

Nesmím zapomenout zeptat se na jeho příjmení… a telefonní číslo… a kolik chce mít dětí, než odejdu.

Dětí. A sakra. Jestlipak jsme…

Podívala jsem se po sobě a provedla v duchu rychlé hodnocení.

Oblečení?

Pořád na sobě.

Vzpomínky na noční šukačku?

Žádné.

Rozbolavělá vagina od toho, co tomuhle frajerovi podle všeho pánbůh nadělil?

Kdepak. Nic.

Kruci.

„Co tu děláš?“ zeptala jsem se, usmála se ještě víc a snažila se nemyslet na tu nestvůru z bažin postiženou kocovinou, které jsem se nejspíš podobala.

„Já jsem spal – dokud mi někdo nezasek do ruky pařáty, kurva.“ Hans se podíval na svůj biceps. „Divím se, že mi neteče krev.“

Zasmála jsem se. „Víš, na to, že máš na ruce vytetovanýho Freddyho Kruegera, jsi celkem fňukna.“

„Myslel jsem, že na mě útočí Freddy Krueger,“ škádlil mě Hans, převalil se na bok a podepřel si hlavu rukou. „Počká, až usneš, vždyť víš.“

Dolní polovinu Hanse zakrývala ta nejvíc holčičí deka na světě, ale horní polovina…

Slint.

Jak jsem se snažila vrátit pohledem k jeho obličeji, něčeho jsem si všimla.

„Co to je?“ sáhla jsem po netetované Hansově paži.

Hans mi podal levou paži a vypadal přitom stejně zvědavě jako já. Na vnitřní straně předloktí měl načmárané řádky slov modrým inkoustem.

Spolu jsme je mlčky četli.

Povím ti, když letí po nebi,

kam míří spadlé hvězdy, když opustí noc.

Vím, jak se infračerveně tetelí.

Vím to, protože jedna mi přistála v posteli.

Hans ke mně vzhlédl s plachým úsměvem a pokrčil rameny. „Nejspíš jsem to napsal, když jsi včera večer usnula.“

Nejspíš jsem to napsal, když jsi včera večer usnula?

Nejspíš jsem to napsal, když jsi včera večer usnula?

Znamená to: Nejspíš jsem to napsal o tobě, když jsi včera večer usnula? Napsal o mně Hans Kdovíjak-se-jmenuje-příjmením kurva píseň? Milujeme se? Máme si nechat udělat stejné tetování hned, nebo až po svatbě?

A sakra. Dívá se na tebe. Řekni něco, BB. Tvůj budoucí manžel je z tebe nesvůj!

„Takže tohle je tvoje postel?“

Pěkně. To vůbec nezní trapně.

„No, spím tady skoro každý víkend, takže…“

Rozhlédla jsem se po zařízení a pochvalně kývla. „Líbí se mi, jak sis to tady zařídil.“

Hans se rozesmál a posadil se zády k čelu postele z vyběleného dřeva. I když seděl, sahaly mu nohy skoro až k dolnímu konci jednolůžka. Vůbec jsem netušila, jak mohl spát celou noc stočený do klubíčka vedle mě na té mrňavé matraci.

Hans si založil paže pokryté obrázky na hrudi. „Hele, nekritizuj. Poníkomilci jsou taky lidi, víš.“

Zahihňala jsem se a obrátila oči v sloup. „Tak jo. Když jsi takový poníkomilec, řekni jméno jedné postavičky z My Little Pony.“

Hans se rozhlédl po místnosti a pak se na mě zase zaculil. „Třepepinďa.“

Vybuchla jsem nečekaným smíchem.

„Jiskrošourek.“

Smála jsem se ještě víc.

„Třpytipéro?“

„Oni nemají koule,“ – chechtala jsem se – „ani pindíky. Jsou to holky!“

Hans se smál, zatímco jsem si otírala slzy okrajem svého ustřiženého trička Black Flag. „Tak jo, fajn. Dostalas mě,“ řekl. „Není to moje postel.“

„Komu patří?“ škytala jsem.

„Stevenově dceři. Spí tu jen párkrát do měsíce, ale když tu není, bere si sem Steven Victorii.“

Mlhavě jsem si vzpomínala, jak jsem se ptala Gotholky poté, co mi Hans dolil do plastového pohárku o jednou víc, než měl, kde bych se mohla vyspat. Opilou mě kormidlovala chodbou k místnosti, kterou nazývala „Maddiin pokoj“. Maddie byla nejspíš čtyřletá nadšená fanynka poníků. Záhada vyřešena.

„Jak dlouho jste se Stevenem kamarádi?“

A co je důležitější, proč? Ten kluk je debilní slizoun. Nevím, co na něm sakra Gotholka vidí.

„Já se vlastně kamarádím s Victorií. Chodili jsme spolu na Central High, dokud vloni nepřestoupila na East Atlanta.“

Sakra. Vůbec jsem netušila, že Gotholka má i jiné kamarády. Zvlášť ne takhle sexy. Ta mrcha to přede mnou tajila.

„Ježíši. Tys chodil na Central? A nezavřeli tě? To je působivý. Víš, co se o tý škole říká. Neodmaturuješ…“

„… dokud nejsi v podmínce.“ Hans cukl jedním obočím.

„Jo.“ Usmála jsem se. „Tak kdy tě pustili?“ Okamžitě jsem té otázky litovala.

Hans měl na bradě stín rašících vousů, celou paži potetovanou a moc pěkné tělo dospělého muže. V žádném případě nemohl být spolužákem Gotholky. Ta byla stejně stará jako já, a tomuhle klukovi muselo být dvacet až pětadvacet. Co jestli měl nějakou poruchu učení a trvalo mu třeba o sedm let déle, než…

„V květnu.“

[Vložte zvukový efekt poškrábané gramofonové desky.]

„Jakože letos v květnu?“ zeptala jsem se hlasem o oktávu vyšším než obvykle.

Hans se usmál a podezíravě se na mě zadíval. „Jooo… Proč?“

„Promiň!“ zvedla jsem ruce na obranu. „Jen jsem myslela, že je ti jakože… pětatřicet.“

Hans se zasmál. „Jo, to slyším často.“

„Tak kolik ti je?“

„Osmnáct.“ Hans potřásl hlavou. „Ne, počkat, devatenáct. Promiň, narozeniny jsem měl minulej měsíc. Pořád zapomínám.“ Usmál se a pokrčil rameny způsobem, který ve mně budil touhu štípnout ho do zarostlých, ostře tesaných tváří.

„Já maturovala v květnu a taky jsem měla narozeniny v červnu!“ zakvičela jsem. „Vole, to je šílený! Ale je mi teprve sedmnáct. Maturovala jsem o rok dřív.“

„No sakra!“ Hans luskl prsty ve vzduchu a posadil se zpříma. „Ty musíš být ta holka, o který Victoria mluvila. Říkala, že jedna její kamarádka z East Atlanta měla před závěrečnejma písemkama ošklivou bouračku, ale stejně se jí povedlo odmaturovat o rok dřív s vyznamenáním a tak.“ Hans šmejdil očima po mém neupraveném těle. Věděla jsem, že hledá stopy zranění, ale pod jeho soustředěným pohledem mi i tak metali motýli v břiše kozelce. „Už je to dobrý?“

Zamyslela jsem se nad tím. Je to dobré? Fyzicky se mi žebra zahojila. Emocionálně jsem se smířila s tím, že Harley – ten sráč, můj bývalý přítel, co seděl za volantem – je sračka a podvodník, kterého jsem vlastně nikdy nemilovala. A psychologicky jsem se smiřovala s faktem, že Knightovi, kterého jsem skutečně milovala, je patrně líp v armádě než tady, kde vyvolává rvačky v barech a vytlačuje mě a mého přítele ze silnice. Takže…

„Jo,“ usmála jsem se. „Je.“

Tentokrát Hans můj úsměv neopětoval. „A co ten kluk, se kterým jsi byla?“

Harley. Ten hajzl. Vzpomněla jsem si na štěněcí oči, které na mě upíral, když ho policajti odváděli z nemocnice, ruce spoutané před tělem kvůli sádře na levé paži. Ukázalo se, že ten debil byl v podmínce za krádež auta, takže když ho našli na místě nehody s kufrem plným ilegálních střelných zbraní, lahvičkou LSD a nezletilou ženou, kterou unesl s namířenou pistolí, nebyl z toho zákon nijak nadšený.

Zafuněla jsem a obrátila oči v sloup. „Zůstane naživu.“

Hans na mě zíral s nevyzpytatelným výrazem. Trvalo to jen pár vteřin, ale připomnělo mi to, proč ve mně včera večer budil takový strach. Když se Hans neusmíval, vypadal kurva strašidelně. Husté tmavé obočí, jedno proťaté stříbrným barbellem, mu stínilo oči barvy bouře. Černé vlasy se divoce ježily na všechny strany. A ta pevná zarostlá čelist se napjala, když Hans sevřel svá už tak úzká ústa ještě pevněji. Některé ženské mají to, čemu se říká „obličej odpočívající mrchy“. Hans měl „obličej odpočívajícího zloducha“.

Pak to zmizelo.

Úsměv se mu vrátil, rozjasnil mu rysy a on prostě odpověděl: „To je dobře.“

Na ta slova Hans odhodil deku s fialovými poníky a vylezl z postele. Jeho vypracované tělo vyniklo naplno, když se otočil a tyčil se nade mnou, oděný jen černými boxerkami potištěnými malými žlutými banány.

Civěla jsem na něj. Nemohla jsem si pomoct. Bylo prostě moc na co se dívat. Tělo měl jako dlouhé, štíhlé, skvěle tesané umělecké dílo. Doslova. Jednu paži pokrývalo černošedé tetování, druhou ručně psané verše o padajících hvězdách, které přepadly postel.

Bylo toho na mě moc. Musela jsem se násilím přinutit odvrátit pohled od banánového potisku a navázat oční kontakt.

Chválabohu si Hans zřejmě nebyl vůbec vědom, jak na mě působí. Jenom ukázal rozcuchanou hlavou směrem ke dveřím a řekl: „Nechceš se nasnídat? Já kurva umírám hlady.“

Nebyla jsem velký jedlík – anorexie a tak dále – ale kdovíproč jsem najednou dostala strašnou chuť na banán.

„Jasně,“ zašvitořila jsem. „Akorát mi dej deset minut.“

2

Pokusila jsem se znovu si naježit blond odbarvený rozcuch a nalíčit se pomocí všech produktů, co jsem našla ve své kabelce. Tělová rtěnka, černé tekuté oční linky, korektor a tvářenka – tak akorát, abych už nevypadala jako mrtvola, nýbrž jako mrtvola, kterou lze vystavit v otevřené rakvi. Ale dalo mi hodně práce se soustředit v sousedství Hansových boxerek, ležících na podlaze vedle mě, a páry ze sprchy, která zamlžovala zrcadlo.

Když jsem řekla: „Akorát mi dej deset minut,“ Hans to jaksi vzal jako výzvu k desetiminutovému sprchování ve stejné koupelně, kde jsem se upravovala já.

Snažila jsem se působit na pohodu a povídat si s ním, ale nebylo snadné přehlušit zvuk tekoucí vody a mých myšlenek, které řvaly: Hans je nahý! Hans je nahý! Hans je nahý! Do prdele!

Sdělil mi, že příjmením se jmenuje Oppenheimer – aspoň tohle jsem z rozhovoru pochytila – a rodiče se prý přistěhovali z Německa do Spojených států ještě předtím, než se narodil. Měl dvě starší sestry, které už se provdaly a založily rodinu, a…

Říkal ještě ledacos, jenže když už jsem znala jeho příjmení, byla jsem příliš zaneprázdněná rozhodováním, jestli si budu říkat BB Oppenheimerová nebo Bradley Oppenheimerová, než abych vnímala to ostatní. Ani jedna možnost nezněla nijak skvěle, ovšem někdy musíte ve jménu lásky činit oběti. Zírala jsem do zamženého zrcadla a představovala si, jak by vypadal můj nový podpis, kdybych ho napsala prstem do kondenzované vlhkosti. Nakonec jsem se rozhodla pro BB Oppenheimerovou. Kdybych si vybrala Brooke Oppenheimerovou, měla bych iniciály B. O. Jako body odour, tělesný pach.

Zachichotala jsem se pro sebe a vrhla pohled na černý závěs, který mě odděloval od úplně nahého a úplně mokrého pana Oppenheimera. Moje chichotání přerostlo v pořádný smích, když jsem si všimla svalnaté ruky a předloktí, pořád suchých, pořád počmáraných modrým inkoustem, trčících nad tyčí se sprchovým závěsem.

Přistoupila jsem o krok blíž, natáhla ruku a chytla Hanse za špičku dlouhého prostředníčku – s nehtem, na němž ulpívaly oprýskané zbytky černého laku, který se už dávno opotřeboval. „Co se to tu děje?“ škádlila jsem ho a houpala jeho rukou ze strany na stranu. „Jsi tak velkej, že se nevejdeš do sprchy celej najednou?“

Hans se zasmál. „Ne, akorát nechci, aby se mi ty verše smyly, než si je stihnu přepsat.“

Panebože. Mohl by být ještě kouzelnější? Už se nemůžu dočkat, až ze mě bude paní B. O.

Zaplaťpánbůh Hans nemohl vidět hloupé culení školačky v mém obličeji, když jsem zašvitořila: „Já ti je opíšu.“

„Pohoda. Díky, Zvonilko. Už mi začínala usínat ruka.“

Hans si se mnou propletl prsty a hravě zatřásl mou rukou sem a tam, jako já prve jeho prstem. Při tom kontaktu se mi zadrhl dech a v hrudi začínalo bublat zakvičení. Držela jsem se za ruce s překrásným, úplně nahým mužským, který si dost možná napsal na kůži část písně o mně, než se včera večer stočil do klubíčka po mém boku na jednolůžku.

„Myslíš, že si pamatuješ všechna slova?“

„Jo, jasně,“ řekla jsem, otevřela dveře a vpustila dovnitř chladný, suchý vzduch z chodby.

Mám je kurva vytetovaný do mozku.

Vyřítila jsem se z koupelny hledat papír a něco na psaní. Byla jsem si celkem jistá, že bych ty verše dokázala odrecitovat i na smrtelné posteli, ale stejně jsem nechtěla otálet a riskovat, že bych zapomněla i jen jedinou slabiku z toho, co napsal.

Když jsem vyšla kolem rohu z chodby do kuchyně, našla jsem Gotholku opřenou o kuchyňskou linku, jak si drží u obličeje hrnek s pitím. Na sobě neměla nic než nadměrně velké tričko s obrázkem Marilyna Mansona a hladké černé vlasy měla rozcuchané, takže poněkud připomínaly špatnou paruku Zlé čarodějnice ze Západu z Čaroděje ze země Oz.

„Ahoj, Victorie!“ vyhrkla jsem a bleskově se rozhlížela po místnosti. „Nevíš, kde bych našla nějakej papír?“

Gotholka se na mě podívala přes hrnek lhostejnýma panenčíma očima, pak sáhla jednou rukou nalevo a otevřela zásuvku.

„Úžasný! Díky!“ Přiběhla jsem a přehrabovala se v šuplíku, dokud jsem nenašla bloček a pero. Ignorovala jsem Gotholku, když jsem tam stála a zapisovala text své nové nejmilejší písně, pak jsem vytrhla stránku z bloku a zastrčila ji do zadní kapsy.

„Co to… děláš?“ zůstala civět Gotholka, zatímco já házela všechno zpátky do zásuvky a zabouchla ji.

Otočila jsem se a zářivě se na ni usmála. „Myslím… že Hans o mně včera v noci napsal písničku! No, část písně. Chci říct, možná nebude per se o mně, ale tak nějak to vypadá, jako by byla o mně. A chtěl, abych mu to zapsala, než si to smeje z ruky. Teď je ve sprše. Říkala jsem ti, že se mnou spal v noci v jedný posteli? A ani nic nezkoušel! Chci říct, nemyslím, že…“

„Má holku, BB.“

Mžik, mžik.

„Jmenuje se Beth. Chodí spolu už čtyři roky.“

Holku. Beth. Čtyři roky.

Bomby padaly a padaly.

Bum bác! Bum prásk! Bum žuch buch!

„Tak proč si mě včera večer posadil na klín? Proč se mnou spal v jedný posteli? On se se mnou mazlil, Victorie.“ Slovo mazlil jsem pronesla, jako bych právě zjistila, že nemá drahou polovičku, nýbrž dýmějový mor. Poté co mě Harley s veškerou parádou podváděl, mi byla představa, že Hans má přítelkyni, nesmírně odporná. Zklamal mě. Sakra, bylo to přímo depresivní.

Gotholka pokrčila rameny. „Nevím. Flirtuje, když se opije. A vždycky spí v Maddiině posteli, takže byl možná moc nadranc, než aby vymyslel něco jinýho.“ Zaryla do mě pohled tmavých očí obtěžkaných kocovinou a znovu usrkla z hrnku, ze kterého stoupala pára. Její pohled působil varovně.

Zvedla jsem defenzivně ruce a couvala. „Neměla jsem o tom zdání. Přísahám. Nic se nedělo…“

V tom okamžiku se z chodby přiloudal do kuchyně Hans a vypadal jako dvoumetrový čistoskvoucí bůh sexu. Měl na sobě černé conversky, pytlovité černé kalhoty s tenkými proužky, opasek s cvočky zavěšený nízko na bocích a černé tílko. Na netetovaném zápěstí měl hodinky na tlustém koženém řemínku a chundelaté černé vlasy si vysušil ručníkem do střapaté změti, do níž jsem umírala touhou zabořit prsty.

Pohlédla jsem na Gotholku a v duchu ji prosila o požehnání, ale dostalo se mi jen hnusného „pohledu odpočívající mrchy“.

Hans se na mě usmál, čímž proměnil svůj zlověstný zevnějšek v něco přívětivého a nehrozivého, pak zaměřil úsměv s dolíčky na Gotholku. „Hele, Vic, jdeme někam na snídani. Chceš jít taky?“

Zamračila se na něj, jako by se mu pokoušela něco telepaticky sdělit, ale než mu stihla odpovědět na otázku, zazněl z chodby na opačné straně kuchyně – z té, která vedla k hlavní ložnici – chraplavý ženský hlas.

„Tady jsi,“ broukal ten ochraptělý hlas. „Hledali jsme tě. Pojď zpátky do postele.“

Otočila jsem se a sledovala, jak blondýna, kterou jsem večer předtím viděla předvádět taneček na sudu v tričku skupiny Korn, vychází ze stínu s prostěradlem ovinutým kolem těla. Líčidlo pod očima měla rozmazané a kdysi odstávající copánky jí spadly na půl žerdi. Hodně podobně jako víčka, když spočinula pohledem na Gotholce.

Copánky se přišouraly do kuchyně, naprosto ignorovaly obřího frajera stojícího uprostřed místnosti a zamířily rovnou ke Gotholce. Poté, co ji políbila daleko víc jazykem, než by mi připadalo hned po ránu na místě, vzala z rukou Gotholky hrnek, postavila ho na linku a odváděla ji směrem k hlavní ložnici, aniž i jen utrousila něco jako Dobré ráno.

Obočím jsem se prakticky dotýkala stropu, když jsem se otočila zpátky k Hansovi.

„Co to kurva bylo?“ ukázala jsem palcem za sebe.

Hans se smíchem přešel kuchyni a mířil rovnou ke mně. Zvedl hrnek Gotholky, otočil se, opřel se o linku vedle mě a napodobil můj postoj. Dotýkali jsme se lokty a mně naskočila po celé paži husí kůže.

Hans vypil jedním douškem zbytek kávy Gotholky, polkl a zavrtěl hlavou.

„Bacha. Teď se ona a Steven obrovsky pohádají. To se stává každou chvíli.“

„Co se stává?“

Hans se otočil a nalil si další šálek kávy z konvice na lince. Rozesmutnilo mě, že už se nedotýká paží mé, a ještě víc mě rozesmutnilo, že existuje nějaká kráva jménem Beth, která se ho může dotýkat, kdykoli se jí zachce.

„Dají si pár éček a najdou holku do trojky. Když pak druhej den vystřízliví, začne Victoria šíleně žárlit.“

„Sakra.“ Nevěřícně jsem potřásla hlavou. „Jak to, že to nevím?“

Zamyslela jsem se nad tím a došlo mi, že ty tři měsíce od doby, kdy spolu Gotholka a Steven začali chodit, jsem měla v podstatě pořád zaracha – kvůli tomu, že jsem kvůli Harleymu ustavičně přetahovala večerku – nebo jsem se zotavovala z autonehody. V duchu jsem se ptala, co všechno mi ještě asi tak uniklo.

„Dneska ráno vypadala hodně nasraně,“ připustila jsem.

Nepřipustila jsem však, že část její nevraživosti byla zřejmě adresovaná nám dvěma. Taky jsem nepřiznala, že mi pověděla o jeho přítelkyni. Tak nějak jsem chtěla zjistit, jak daleko to Hans nechá zajít, než to na něj vybalím. Jo, to bylo ono. Počkám si, až překročí hranici. Pak – BÁC! – dám signál a Beth a Gotholka vyskočí zpoza stromu a nachytají ho při činu. Přesně proto jsem se nezmínila o přítelkyni. Ne, protože jsem chtěla dělat, jako by neexistovala, a pokračovat ve flirtfestu. Kdepak. Ani omylem. Musela jsem se věnovat náročnému utajenému vyšetřování.

3

Když jsme Hans a já vyšli ven, parkovala už na Steveově tiché, nenápadné předměstské ulici jen dvě auta – můj černý hatchback Mustang z roku 93 a černé BMW trojkové řady na protější straně vozovky.

„To je tvoje auto?“ snažila jsem se nedat v hlase najevo šok, když jsem ukázala na bávo. Byla jsem sporťákový nadšenec skrz naskrz, ale musela jsem uznat, že to černé autíčko z dovozu má něco do sebe.

„Jo. Rodiče si koupili nový auto, tak mi dali starý. Ale má to manuál, takže s tím neumím jezdit.“ Hans pokrčil rameny a pustili jsme se z kopce po strmé příjezdové cestě.

„Já tě to můžu naučit!“ vyhrkla jsem.

Hans po mně koukl úkosem.

„Fakt!“ ukazovala jsem nadšeně na malého mustanga. „Moje auto má taky manuál! Dokonce jsem vyhrála pár závodů na jedný malý dráze kousek odtud! Panebože, můžeme tam jet trénovat. Je to ideální místo!“

Jen co jsem ta slova vypustila z pusy, pocítila jsem palčivé plesknutí viny. Po tom, co mi Harley udělal, jsem mu nedlužila ani prd, ale kdovíproč mi představa, že vezmu na naše místečko jiného chlapa, připadala prostě špatná.

Kašli na to, ozvala se mrcha ve mně. Harley tě tam vzal, jen aby tě naučil závodit na své dráze, abys mohla jemu vyhrát prachy. Nejenže tam s ním máš jet, ale taky byste se oba měli vyčurat na cílovou čáru, než odjedete.

Ta mrcha měla pravdu.

Hans se usmál mému vášnivému výbuchu a vytáhl z kapsy klíče od auta. „Ale já vím, jak se jezdí s manuálem. Akorát mi to nejde. Jsem na to moc ADD.“ Stiskem tlačítka odemkl auto, hodil mi svoje klíče a zamířil k místu spolujezdce.

On mě nechá řídit?!

„Chceš, abych řídila já?“

„Jen jestli chceš zůstat naživu.“ Hans se uculil. Pak otevřel dveře a složil se na sedadlo.

Když jsem otevřela dveře u řidiče, uviděla jsem interiér auta, samou lesklou černou kůži a ještě lesklejší hnědé ořechové dřevo, ale podlahy plné zmačkaných krabiček od cigaret a prázdných láhví od Mountain Dew. V duchu jsem se usmála. Líbilo se mi, jak bezstarostně se Hans staví k blbostem života. Neomlouval se za nepořádek v autě, protože byl pro něj vedlejší. Nebál se ztráty mužství kvůli laku na nehty nebo kvůli tomu, že nechá holku řídit své auto, patrně protože měřil metr devadesát a na bradě měl strniště.

A taky zřejmě kašle na to, že má holku, ozval se můj pocit viny.

Jdi se bodnout, pocite. Nikdo se tě na nic neptal.

Já na rozdíl od Hanse trpěla všemožnými obavami, včetně akutního strachu zeptat se ho, kam chce jet na snídani. Knight i Harley mě vzali na první snídani do Waffle House a já oba ty vztahy sotva přežila. Jestli Hans řekne, že chce jet do debilního Waffle House, možná budu muset sjet z nejbližšího mostu, jen abych si ušetřila drama.

„Jsi v pohodě s IHOP?“ zeptala jsem se, když můj zadek v černé kožence přistál na černé kůži sedadla řidiče. Nohama jsem ani nedosáhla na pedály.

„Kurva jo, tam to miluju,“ opáčil Hans, zatímco jsem šátrala kolem sebe a hledala ovladače nastavení sedadla. „Když si objednáš kafe, přinesou ti kurva celou konev.“

„Nevím, jak to můžeš pít,“ škádlila jsem ho a moje prsty konečně našly správné tlačítko. Než jsem ho stihla stisknout, uslyšela jsem z Hansovy strany auta známý vrčivý zvuk.

Podívala jsem se tam a uchechtla se. Hans měl kolena prakticky vmáčknutá mezi hrudník a palubní desku, zatímco se jeho sedadlo pomalu sunulo dozadu. Zahihňala jsem se a taky stiskla tlačítko. Moje sedadlo se pohybovalo vpřed stejným tempem jako Hansovo dozadu, naše usměvavé oči se setkávaly někde uprostřed.

Ještě nikdy jsem neřídila německé luxusní auto, ale jen co jsem opustila čtvrť, nebyla jsem si jistá, jestli se tam někdy vrátím. Hans mě sledoval s dychtivou pozorností z místa spolujezdce, zatímco jsem se zajíkala nad akcelerací a kvičela nad ovládáním a rozplývala se nad hladkou jízdou. Chyběl mi ohlušující řev amerického motoru, ale bylo jasné, že se přes to přenesu.

Když jsem vyjela na hlavní výpadovku směrem do města, Hans napůl stáhl okénko na své straně a zapálil si cigaretu. Nastavil mi otevřený balíček a zeptal se: „Chceš taky?“

„Sakra, jo,“ vzala jsem od něj zelenobílou krabičku newportek. Zapálila jsem si na příští červené. Chladivé mentolové šimrání v krku mě překvapilo. Naposled jsem kouřila mentolku jako dítě, když jsme s mou kamarádkou Juliet kouřívaly nedopalky, které nechala v popelníku její máma.

Chutnalo to poťouchlou, hříšnou zábavou.

„Můžu otevřít střešní okno?“ zeptala jsem se s prstem na tlačítku těsně nad zpětným zrcátkem.

Jen co Hans kývl, otevřela jsem tu potvoru dokořán a planoucí červencové slunce naplnilo auto a sežehlo mi pokožku tím nejlepším možným způsobem. Zaklonila jsem hlavu a vdechovala horký, vlhký vzduch. Po třech měsících strávených téměř v izolaci jsem si za volantem luxusního auta s newportkou mezi prsty, nádherným tetovaným mazlicím strojem na místě spolujezdce a sluncem v obličeji připadala jako v absolutním nebi.

Nadšení mě však rychle přešlo, když naskočila zelená a já šlápla na plyn. Vítr z otevřeného střešního okna mi strhl popel z konečku cigarety a zavířil jím uvnitř auta.

„Do prdele!“ vyprskla jsem a oháněla se po šedých smítkách ve vzduchu – jako by to mohlo pomoct, jako bych je prostě mohla rozprsknout jako bubliny.

Čekala jsem, kdy na mě Hans začne řvát kvůli své drahocenné dovozové kůži, ale nestalo se. Po pravdě řečeno, udělal to poslední, co jsem čekala. Hans Oppenheimer stáhl okno až dolů, vystrčil konec cigarety ven a díval se, jak i jeho popel odlétá a třepetá se mezi námi ve slunečním světle jako hrst stříbrných třpytek.

„Vidělas to?“ zeptal se Hans s vyvalenýma očima, jen co popel zmizel.

„Jo,“ řekla jsem. Vyznělo to zadýchaně, jako bych byla právě svědkem nějakého nadpřirozeného jevu. „Vypadalo to jako…“

„Sněhový těžítko,“ řekli jsme Hans a já jednohlasně.

„Jo!“ vykřikla jsem. „Panebože! Viď? Právě jsme vytvořili nejdražší sněhový těžítko na světě!“

Hans se zasmál a zase vyroloval okno do poloviny. „Zavolám lidem z Guinnesovy knihy světových rekordů a nahlásím to. Třeba se s tím dostaneme do Tonight Show.“

„Dobrej plán. Hele, možná by tam jako hudební host mohli vystupovat Phantom Limb!“

Hans se na mě roztomile usmál a otevřel ústa k odpovědi, když vtom sled jeho myšlenek přerušila robotická melodie. Sáhl do kapsy a vyndal malý černý mobil. Okamžitě jsem stiskla dvě tlačítka na svých dveřích, abych vytáhla okna, a Hans třetím tlačítkem zavřel střešní okno.

„Jak je, chlape?“ zdravil Hans volajícího s úsměvem. „Nekecej? Teď hned? Je tu se mnou BB.“ Hans na mě pohlédl, ústa se mu zacukala pousmáním. „Jo, ta holka ze včerejška. Ne. Naser si.“ Hans na mě znovu pohlédl a úsměv se mu rozšířil od ucha k uchu. „Jasně, chlape. Budeme tam. Díky!“

Hans ukončil hovor a otočil se ke mně celým tělem. Cítila jsem, jak z něj vyzařuje vzrušení.

„Změna plánů. Jedeme do centra.“

4

Moje černé koženkové kalhoty, černá vojenská bagančata a ustřižené tričko Black Flag působily absurdně nemístně, když jsme s Hansem vyšli na bývalé fotbalové hřiště týmu Falcons. Místo perfektního zeleného umělého trávníku s běloskvoucími pruhy byl střed stadionu pohřbený pod tunami hlíny a posetý zchátralými auty. Podél okrajů běžecké dráhy parkoval asi tucet monolitických monstertrucků a uprostřed dráhy stála skupina motokrosových motocyklů, jejichž majitelé, patřičně oblečení, rozdávali autogramy.

Hans se krátce rozhlédl. Pak přiložil ruce k ústům a zařval: „Lucifere!“

Hubený kluk v tričku s označením PERSONÁL, který stál před zablokovaným vstupem na druhé straně stadionu, zahulákal: „Húú!“ a namířil na nás prst způsobem, jakým rocková hvězda ukazuje do obecenstva.

Pobaveně jsem pohlédla na Hanse, zatímco k nám hubeňour klusal. „Lucifer?“

Hans se usmál. „To je náš bubeník. Jmenuje se Louis, ale je to magor, tak mu říkáme Lucifer.“

Vzpomněla jsem si na včerejší večer a vybavilo se mi, jak jsem si říkala, že tomu bubeníkovi praskne cévka, jestli sebou bude pořád takhle zmítat. Bylo to jako sledovat Animala z Mupetů hrát na bicí. Nebo Travise Barkera z Blink-182, ale míň tetovaného a s oholenou hlavou.

„Taky dělá v Omni, takže mě dostane všude možně.“

„Jak je, LDH?“ zazubil se Louis a pak s Hansem provedli takovou tu věc potřesení ruky/objetí/plácnutí po zádech, co kluci dělají.

LDH?

„Lou, tohle je BB,“ ukázal na mě Hans. „BB, tohle je Lucifer.“

„Jak je?“ Louis na mě kývl bradou, na rtech pobavený náznak úsměvu.

Měla jsem sto chutí vyhrknout: Přestaň na mě takhle koukat! Nic se nedělo, přísahám! ale místo toho jsem zahučela nějakou blbost o tom, že mě těší a jak moc jsem si užila jejich včerejší vystoupení.

Louis nás provedl kolem stadionu a představil nás řidičům monstertrucků a závodníkům na motokrosových motorkách. Všichni byli superkamarádští, i když jsem netušila, kdo je kdo. Bylo mi sděleno, že hvězdou vystoupení je Grave Digger, černo-zeleno-fialová věc, která vypadala jako kříženec SUV a pohřebního vozu, takže jsem požádala řidiče, aby se mi podepsal na paži.

Byla bych si od něj nechala podepsat kozy, ale běda, žádné jsem neměla.

Trucky byly zblízka asi padesátkrát větší, než vypadaly v televizi. Vytáhla jsem z kabelky malý automatický foťák, co jsem dostala od rodičů k narozeninám, a požádala jsem Hanse, aby mě vyfotil, jak stojím v jednom kole Bigfoota. Jen samotná pneumatika musela mít na výšku tři metry. Poté, co Hans pořídil fotografii, předal foťák Louisovi, něco mu pošeptal do ucha a pak přistoupil, aby mi pomohl slézt. Aspoň jsem si to myslela. Místo toho se otočil a sedl si na okraj pneumatiky zády ke mně.

Hans na mě pohlédl a poplácal si ramena. „Nastup.“

První instinkt mi velel váhat, ptát se proč, ale jeden pohled do těch džínově zbarvených očí mě přiměl nasednout a neptat se.

Hans mi nastavil ruce, abych se měla čeho přidržet, než mu nasednu obkročmo za krk. Vyšplhala jsem mu na ramena a dávala pozor, abych se špinavými botami nedotýkala jeho oblečení. Když Hans vstal, byla to nádhera. Držela jsem se jeho rukou jako o život, omámená jak tou výškou, tak pohledem na Hansovu divokou černou hřívu mezi svýma nohama. Připadala jsem si jako kilometr nad zemí, jako by tu určitě musel být řidší vzduch a nedostatek kyslíku, ale když jsem se ohlédla za sebe, pneumatika Bigfootu byla pořád ještě o pár centimetrů vyšší.

„Úsměv, volové!“ křikl Louis.

Zvedla jsem ruce a chytla se okraje pneumatiky nad svou hlavou právě ve chvíli, kdy Hans popadl mohutnými dlaněmi má hubená stehna. Čas se zastavil. Zadržela jsem falešný úsměv i dech a přitom jsem vnímala každičký aspekt Hansova doteku. Jak byl pevný. Jak byl něžný. Jak byl vysoko na mých stehnech.

Pěkně kurva vysoko.

Jenže když mi bříška jeho prstů začala opisovat pomalé, maličké kruhy po lesklé černé látce, která nás oddělovala, lůno se mi zaťalo a pusa se otevřela v němém zajíknutí, jež naštěstí neviděl.

Louis to ale viděl a využil příležitosti, aby stiskl spoušť.

Blesk.

A bylo to. Hans mě něžně postavil a následoval Louise k dalšímu trucku, přičemž předpokládal, že mě má hned v patách. Ale neměl. Stála jsem tam, mrkala a tesknila po pocitu, který mi Hansovy ruce navodily, dobrých tři až pět sekund, než jsem byla schopná dát se do pohody a pokračovat.

Jakmile jsme se seznámili se všemi řidiči trucků, závodníky na motokrosových motorkách a personálem na trati, Hans a já jsme se rozloučili s Louisem a vydali se ke svým sedadlům. Byla v klubové sekci, což znamenalo, jak jsem záhy zjistila, kde sedí bohatí. Bohatí zjevně moc závodů monstertrucků nenavštěvují, protože tahle sekce připomínala město duchů. U toalet pro bohaté dokonce ani nestála fronta!

Vklouzla jsem tam, abych se vyčurala a naparádila, a když jsem vyšla zase ven, pohled na Hanse Oppenheimera, opřeného o protější stěnu, mi málem vyrazil dech. Ten chlap byl chodící protiklad. Vypadal skoro nepřístupně, jak tam stál s obličejem odpočívajícího zloducha, pekelně strašidelným tetováním a nenuceným rockersky šik vzezřením, ale při pohledu na jeho klukovský úsměv a rozkošný plyšový vycpaný Grave Digger v jeho ruce jsem se musela vyřítit směrem k němu, místo abych utekla.

„To je pro mě?“ sahala jsem po měkkém plyšovém monstertrucku s bachratými kolečky.

„A sakra,“ Hans ho nepouštěl. „Tys ho chtěla taky?“

Se smíchem jsem mu ho vytrhla z rukou a třela si tvář o hebkou kapotu jako kočka.

Hans ukázal palcem do chodby. „Mají taky Monster Mutt a El Toro Loco, kdybys radši něco, co se víc podobá zvířátku.“

„Kdepak. Grave Digger je perfektní,“ nastavila jsem předloktí, abych předvedla autogram. „Děkuju.“ Užuž jsem si chtěla stoupnout na špičky a dát mu pusu, když jsem se náhle rozpomněla, že s Hansem nechodím. To zjištění se na mě vychrstlo jako kbelík studené vody.

Hans a já jsme se nikdy ani nepolíbili.

Hans patří jiné.

Co to se mnou kurva je?

Vůbec to nedávalo smysl. Každá buňka v mém těle ho znala, natahovala se po něm, a přesto jsem ho neznala ještě ani den. Patřili jsme k sobě v minulém životě? Moji rodiče-hipíci věřili v reinkarnaci. Možná měli pravdu. Možná jsme měli společnou minulost, tahle duše a já. Moje kosti poznávaly jeho vibrace a bzučely si spolu s nimi. Moje a jeho srdce už si potají potřásly rukou. Ale můj mozek? Ten mi říkal, ať přestanu být zoufalá vtěrka a jdu si sakra najít vlastního chlapa.

Než jsem se vzpamatovala z těch zmatků, Hans a já už jsme stáli u elegantního pultu s občerstvením v salonku klubové sekce. V žaludku mi slyšitelně zakručelo nad vůní pečeného česneku a grilovaného masa. V každém rohu salonku se nalézala mrňavá verze nějaké slavné atlantské restaurace. Italské jídlo, barbeque, steakhouse, pekařství. Hans slintal nad jídelníčkem podniku s dvanáctidolarovými hamburgery, když se stadion roztřásl zvukem túrujících motorů.

„Už to začíná!“ vyjekla jsem.

Hans mi podal jednu z propustek, které dostal od Louise, abych mohla běžet k našim místům a sledovat začátek představení. Byli jsme v desáté řadě, tak blízko, až jsem cítila výfukové zplodiny a testosteron. Trucky s burácením projížděly v průvodu kolem arény, lesklé, vrčící ukázky americké přemrštěnosti, pak se rozdělily a zaparkovaly podél dvou kratších stran oválu. Potom ze všech stran vyrazily asi dva tucty chlápků na motokrosových motorkách, vyjely po rampách a proplachtily vzduchem. Po úvodním vystoupení se seřadily podél dvou delších stran oválu.

Nějaký hlasatel hulákal přes zesilovače věci, kterým jsem nerozuměla, ale zjevně dával dvěma závodníkům na motokrosových motorkách pokyn, aby zaujali svá místa na startovních čárách na obou koncích motokrosové dráhy.

Startovní čáry.

Oni závodí.

Tohle je závodní dráha.

Nechtělo se mi vzít Hanse na Harleyho závodní dráhu, a přesto si mě závodní dráha jaksi našla. Nechtělo se mi myslet na to, jak vypadal Harley v nemocnici, v poutech a sádře, když mi nemotorně házel zásnubní prsten, než ho odvlekli do vězení. Nechtělo se mi myslet na to, jak mi téhož dne volal jeho bratr Dave, aby mi sdělil, že můj nejhorší nepřítel Angel Alvarezová žila s Harleym déle než měsíc. A sakra jistě se mi nechtělo myslet na dopis, v němž se mi Knight přiznával, že to byl on, kdo nás vytlačil ze silnice. Že se mu zatmělo před očima v záchvatu vzteku, když mě od něj Harley odvedl s namířenou pistolí. Že mu není pomoci a vrací se do Iráku na další vojenský turnus.

Cítila jsem, jak se mi začíná zrychlovat tep a ruce se začínají třást, když jsem ten dopis v duchu znovu četla. I když jsem ho už před několika měsíci spálila, vepsala jsem si do paměti každičké zuřivé tiskací písmeno. Rozhlédla jsem se po aréně, ale místo tváří všech řidičů jsem viděla jen Knighta, jak se na mě ušklíbá za volantem svého vytuněného monstertrucku, krev rozmazanou kolem úst a s cigaretou mezi dokonalými bílými zuby.

Dost.

Luskla jsem prsty a představila si v duchu velký červený nápis Stop. Téhle taktice mě naučil můj profesor psychologie. Ironií bylo, že jsem ho oslovila, aby mi pomohl najít strategii, která by umožnila Knightovi překonat posttraumatickou stresovou poruchu. Netrvalo dlouho, než jsem pochopila, že i já mám hodně jejích symptomů. Kvůli Knightovi. Kvůli tomu, co jsem ho viděla dělat jiným lidem. Kvůli tomu, co udělal mně. Zastavení myšlenek mi pomáhalo odvrátit záblesky minulosti a panické ataky, které se mě kdysi zmocňovaly, kdykoli jsem uviděla něco, co nějak souviselo s Knightem. Jenom jsem na to nesměla zapomínat.

Jeden z motorkářů předvedl salto nazad z jedné rampy, přistál a proplachtil přes cílovou čáru s oběma rukama zvednutýma ve vítězném gestu. Obecenstvo šílelo, ale nešílelo tolik jako můj tep, když se Hans objevil s dvěma obřími pivy, dvěma obřími cheeseburgery a česnekovými hranolky.

„Jak jsi přišel k pivu?“ vykvikla jsem a sahala chamtivýma rukama po jednom z plastových suvenýrových kelímků.

Hans se zasmál. „Ty vole, naposled po mně chtěli občanku, když mi bylo asi tak šestnáct.“

„Děkuju.“ Usmála jsem se a naklonila se, abych mu dala pusu na tvář.

Kurva! Krucinál, BB! Nech toho!

Odklonila jsem se dřív, než jsem se stihla rty dotknout jeho tváře, a zvedla jsem z betonové podlahy svou kabelku. „Kolik ti visím?“

Pěkný úhybný manévr, blbečku.

„Pššš.“ Hans mi gestem zabránil vytáhnout peněženku. „Tvoje peníze tady neplatí.“ Zaculil se na mě a položil mi do klína cheeseburger zabalený v papíru.

V žaludku mi zakručelo a v ústech se mi sbíhaly sliny. Cítila jsem se provinile kvůli tomu, co teď udělám. Věděla jsem, že cheeseburger, hranolky a pivo značně přesáhnou hranici tisícovky kalorií denně, kterou jsem si sama stanovila, ale kašlu na to. Nejedla jsem víc než čtyřiadvacet hodin, vonělo to úžasně a to poslední, co se mi chtělo, bylo odmítnout Hansův dárek.

Možná zítra prostě uberu, říkala jsem si, když jsem zhltla půlku burgeru třemi extatickými sousty. Možná budu dneska večer cvičit o trochu déle, říkala jsem si, když jsem to zapíjela pěnivým, ledově studeným budweiserem. Možná si dám jen pár hranolků, dumala jsem, když jsem si cpala do pusy hrst smažené česnekové dobroty.

Je to úžasné, jak opojenost nasycenými tuky a alkoholem dokáže umlčet vnitřní hlasy. Můj pocit viny se stočil do klubíčka a po celý zbytek rallye spokojeně a dlouze chrupal.

Hans a já jsme strávili víc času vestoje než na sedadlech, pokřikovali jsme a fandili a rozlévali kolem sebe pivo a ptali se navzájem: „Viděls to?!“

Show byla fenomenální. Pětitunová vozidla plachtila vzduchem, přistávala na ostatních autech, převalovala se a narážela do sebe navzájem. Když ale vyjel Robosaurus, dštil oheň a přehryzával oběti z vrakoviště v půli jako nějaký pekelný kovový kanibal, Hans a já jsme úplně přišli o rozum. I o hlas.

Pozdě odpoledne jsme vyklopýtali z Georgia Dome, opilí, šťastní a blábolící o každé drsňárně, co jsme právě shlédli. No, já byla opilá. Hans by pravděpodobně musel vypít pár džbánů, aby si přivodil špičku, při tom, jak byl velký.

Sedla jsem si na lavičku ve stínu hned před vchodem a vylovila z beztvarého pytle s tygřím potiskem, který mi sloužil jako kabelka, krabičku lehkých camelek. Hans usedl vedle mě. Hned vedle mě. Jakože tak blízko, až se naše stehna dotýkala. Z toho místečka vyzařovala ohnivá vlna rozkoše, která halila celé mé tělo žhavou, šimravou nedočkavostí.

Zapálila jsem dvě cigarety a jednu podala Hansovi. Přijal ji s milým úsměvem, opřel se dozadu a ledabyle přehodil paži přes opěradlo lavičky za mnou.

Panebože. Natáhl ruku! To je jako univerzální znamení pro Pojď sem a nech se ode mě obejmout, ne? Jednoznačně se chce mazlit! Jestli se zakloním, obejme mě kolem ramen a bude to absolutně kamarádské, nesexuální odpolední mazlení mezi kamarády.

Dala jsem si pořádného šluka, řekla jsem si Kašlu na to a s výdechem jsem se opřela dozadu.

Hans mě neobjal.

Opřela jsem si hlavu o jeho rameno.

Hans mě neobjal.

Zpanikařila jsem a modlila se k vesmíru, aby způsobil nenadálé zemětřesení, aby se země rozestoupila a celou mě spolkla.

„Unavená?“ zeptal se Hans.

Přikývla jsem.

Jestli tím unavená myslíš děsně ztrapněná, tak jo, jsem kurva přímo vyčerpaná.

„Tumáš.“ Hans vzal plyšového Grave Diggera, kterého mi nosil, a položil ho na druhý konec lavičky. „Nechceš si lehnout?“

Panebože, on se mě snaží zbavit! Je úplně vyplašený! Já jsem ho úplně vyplašila!

V očích mě pálily slzy studu a pichlavý žár mi stoupal po šíji a zbarvoval tváře, když jsem si lehala naznak s hlavou na malém vycpaném monstertrucku. Nevěděla jsem, co dělat s nohama, tak jsem je ohnula v kolenou a chodidla postavila na druhou stranu Hansových stehen, přičemž jsem dávala pozor, abych se ho nedotýkala.

I při tom trápení jsem musela uznat, že ležet je sakra moc příjemné.

Bylo to ještě příjemnější, když si Hans položil na má kolena pravé předloktí.

Co to kurva je?

Lehce houpal mýma hubenýma nohama ze strany na stranu, kouř z cigarety v jeho ruce vytvářel mezi námi klikatý vzorec. Hans na mě upřel něžné oči, zářící v drsném obličeji, a zeptal se: „Co chceš dělat teď, Čmeláčku?“

Utéct spolu. Vůbec se neohlížet. Odletět do Las Vegas. Stát se paní Oppenheimerovou.

„Nevím.“ Otočila jsem hlavu a vyfoukla obláček kouře směrem od něj. „Nemusím do práce nebo tak. A co ty?“

„Kamarádova kapela dneska hraje v Tabernacle. Je to hned za parkem,“ – ukázal cigaretou směrem k Centennial Olympic Parku – „kdybys chtěla jít.“

S tebou? Bych se klidně dívala, jak schne barva.

Pokrčila jsem rameny v chabě zastírané snaze předstírat, že jsem ještě nepojmenovala všechny naše budoucí děti. „Pohoda. Co budeme dělat do tý doby?“

Ležet tady? Třeba si tě přitáhnout na sebe? Jsem si celkem jistá, že suchý sex dvou úplně oblečených lidí není podvádění. Co kdybych se udělala jenom já? Pak je to úplně v pořádku, ne? Ano. Jdeme na to.

„Mohli bysme jít do Undergroundu.“

Nebo tak. Přesně tak jsem to myslela. Jak říkáš.

5

O patnáct minut, začínající úpal, litr potu a dvě cigarety později jsme Hans a já došli ke starému železničnímu depu na jižním konci centra města, před nímž obrovský nápis hlásal, že jsme se ocitli u Underground Atlanta.

„Mně to moc podzemní nepřipadá.“

Hans se smíchem zamířil za roh budovy. „Tys tu ještě nebyla?“ Znělo to takřka ohromeně.

„Myslím, že mě sem naši vzali, když jsem byla malá, ale nepamatuju si to.“

„Tak jo, takže tohle všechno“ – gestem obsáhl ulice a průčelí obchodů a plazzu před námi – „postavili ve dvacátých letech dvacátýho století nad původníma ulicema a železničníma kolejema z devatenáctýho století. Asi to udělali, aby odlehčili provoz nebo tak něco. Všechny podniky prostě přemístily provoz o dvě patra výš a všichni víceméně zapomněli na to, co je pod nima.“

„To je kurva šílený,“ rozhlížela jsem se a snažila se představit si, jak to asi vypadalo dřív.

„No, všichni nezapomněli. Z některejch starejch obchodů pod zemí se staly ilegální bary.“

„Ty vole. Nekecej. To muselo bejt kurva hustý?“ Představila jsem si sama sebe s mikádem k bradě, jak mi poletují vrstvy třásní na malých černých šatech, když tančím jitterbug s nějakým vysokým tmavým fešákem v proužkovaném obleku. Podívala jsem se na Hansovy proužkované kalhoty s peněženkou na řetízku, pak jsem zvedla oči k jeho zlé, a přesto andělské tváři a usmála jsem se. „Vždycky jsem chtěla žít ve dvacátých letech. Totiž, podívej se na mě.“ Hřbetem ruky jsem si ukázala na tělo. „Vlnitý vlasy, figura jako párátko, moc očních linek, problém s autoritama – byla bych sakra ideální.“

Hans se na mě opravdu podíval a já se zasvíjela pod žárem jeho šedomodrých očí. Nenápadně si olízl rty, než promluvil. „Možná jsi byla.“

„Možná jsem byla žabec z dvacátých let? Jakože v minulým životě? Ty na tyhle věci vážně věříš?“ Nechtěla jsem, aby to vyznělo tak kriticky. Ve skutečnosti jsem byla jen překvapená. Myslela jsem, že v reinkarnaci nevěří nikdo kromě mých rodičů.

A teď nejspíš i já.

Hans pokrčil rameny a zašli jsme za roh železničního depa. Po straně budovy byl eskalátor, který vedl dolů pod zem. „Já nevím. Je to možný, ne?“

Hans a já jsme nastoupili na pohyblivé schodiště současně. Otočila jsem se čelem k němu a opřela se zadkem o ujíždějící zábradlí. Hans napodobil můj postoj tváří ke mně. Světla v tunelu mu střídavě osvětlovala obličej zleva a zprava, jak jsme je zvolna míjeli.

„Chci říct, nikdy jsi nezažila takovej pocit, já nevím, jako že jsi věděla něco, co jsi neměla vědět? Nebo ti připadalo, že to někde znáš, i když jsi tam nikdy nebyla?“

„Nebo jako bys znal někoho, s kým ses nikdy nepotkal?“ vyhrkla jsem.

Hans se mi zadíval do očí, jak mi připadalo, na celou věčnost – nebo v našem případě možná na dvě věčnosti – a pak se pousmál. „Jo,“ řekl. „Mělas někdy takovej pocit?“

Brněl mě nos. Brněly mě vlasy. Brněly mě i třešňově červené nehty na nohou, když jsem opětovala Hansův vyzývavý pohled. Ať jsem cítila cokoli, cítil to i on. A chtěl to ode mě slyšet nahlas.

„Jo,“ – polkla jsem – „mám takovej pocit.“

Když nás eskalátor dole vyklopil, bylo mi, jako bych vstoupila červí dírou do jiného času a prostoru. Nalézali jsme se na konci dlouhé ulice dlážděné cihlami, beton a nekryté traverzy nad našimi hlavami zakrývaly to, co kdysi bývalo zalité slunečním světlem. Obě strany ulice lemovaly obchody, odkryté cihlové fasády a ručně vyřezávané dřevěné vstupní oblouky byly chráněné před živly víc než osmdesát let. Na cestu nám svítily starožitné pouliční lampy a střed ulice byl posetý kiosky, zhotovenými ze starých povozů, do jakých se zapřahali koně.

Po pár krocích naplnil vzduch zvuk vzdáleného jazzu a vůně pražených pekanových ořechů, které se prodávaly u jednoho vozíku, mi vstoupila do chřípí.

Nutkání držet se Hanse za ruku narůstalo při každém kroku, který jsem udělala hlouběji do toho romantického, zapomenutého města pod městem. Potřebovala jsem kouřit. Potřebovala jsem něco dělat rukama, než provedou nějakou blbost.

Na první křižovatce, ke které jsme došli, stál na rohu nějaký chlapík a hrál na saxofon přímo před restaurací s venkovním sezením. No, pokud se dá v podzemí mluvit o venkovním sezení. Nevěděla jsem, jaké jídlo tam podávají, ale na stolech byly popelníky, a to mi stačilo.

Nápis nám sděloval, že si máme najít místa sami, takže jsem vybrala stůl v zadním rohu terasového prostoru, kde saxofonová hudba nebyla tak hlasitá.

Přišla číšnice a přinesla nám jídelní lístky a košíček chipsů a salsu.

Byla to mexická restaurace.

Zapálila jsem si cigaretu a okamžitě jsem se uvolnila. To, že stál mezi námi stůl a neposedné ruce mi zaměstnávala lehká camelka, mi dramaticky zklidnilo nervy. Napadalo mě ještě něco, co by mi pomohlo uklidnit se ještě víc.

„Myslíš, že tu po nás budou chtít občanku?“

Hans se zasmál. „Po mně? Ne. Po tobě? Kurva jo.“

Spadla mi brada. „Tak mladě nevypadám.“

„Jo, tak fajn.“ Hans sevřel rty ve snaze potlačit úsměv.

„Kolik bys mi řekl?“

Hans naklonil hlavu ke straně a hodnotil mě očima přimhouřenýma tak, až modř zastínila stříška hustých černých řas. Vyhlížel zlověstně, když se tak na mě díval. „Sedmnáct.“

Zafuněla jsem. „Ale jsem tu s tebou a ty vypadáš na sedmadvacet, tak snad vypadám taky starší?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rocker.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.