Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Allie Reynoldsová

Mráz pod kůží

Z anglického originálu Shiver, vydaného nakladatelstvím Headline Publishing Group v Londýně v roce 2021, přeložila Tereza Marková Vlášková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020,
jako svou 7794. publikaci.

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Redakce Jana Žofková
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

První vydání, Praha 2020

Shiver © 2021 Allie Reynolds
First published in 2021 by Headline Publishing Group, London
Translation © Tereza Marková Vlášková, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-472-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-471-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-061-1 (print)

Mým rodičům – milovníkům hor

PROLOG

Už tady zase máme tu hroznou roční dobu. Dobu, kdy ledovec vydává těla.

Ta obří masa ledu na vrcholu je ve skutečnosti zmrzlá řeka, jenom teče příliš pomalu, než aby to člověk postřehl pouhým okem. V jejích sklovitých hlubinách se nové oběti otírají rameny o ty starší. Některé se vynoří nahoře, jiné u zřídla a nikdy se nedá předem odhadnout, na koho přijde řada.

Tělo se může objevit klidně až po letech. Dokonce i po desetiletích. Nedávno se ve zprávách mluvilo o ledovci v sousední Itálii, který vydal mumifikované vojáky z první světové, včetně přileb a pušek.

Pořád ale platí, že co ledovec schvátí, nakonec vždycky navrátí, a tak každé ráno projíždím místní zprávy.

Čekám, kdy se objeví jedno konkrétní tělo.

1

„Haló?“ Zahloubené betonové nástupiště mi to zvolání vrací ozvěnou.

Čeká u něj stará známá červeno-bílá kabinka, kukaň pro obsluhu však zeje prázdnotou. Slunce už se schovalo za vrcholky Alp, obloha je růžová, ale v chatě nesvítí jediné okno. Kde všichni jsou?

Do tváří mi naráží ledový vítr. Ještě důkladněji se zachumlám do bundy. Sezona zatím nezačala, resort bude v provozu až za měsíc, tudíž mě vypnutá sedačková lanovka pro lyžaře nepřekvapila, ale předpokládala jsem, že tahle bude v provozu. Jak jinak se máme dostat nahoru na ledovec? Nespletla jsem si datum?

Odhodím obal se snowboardem na zem, vytáhnu mobil a znovu si přečtu e-mail. Vím, že je to už dávno, ale co takhle víkendový sraz? Chata Panorama, ledovec du Diable, Le Rocher. Sraz u lanovky v pátek 7. listopadu v 17 hodin. C. :-*

C jako Curtis. Pozvat mě někdo jiný, smazala bych zprávu bez odpovědi.

„Hej, Millo!“

Po schodech se ke mně lehkým krokem blíží Brent. Je o dva roky mladší než já, takže mu teď bude jedenatřicet, a i když vypadá ztrhaně a unaveně, pořád z něj – z těch jeho delších tmavých vlasů a dolíčků ve tvářích – vyzařuje klukovské kouzlo.

Popadne mě do náruče a zvedne ze země. Taky ho pevně obejmu. Kolik chladných nocí jsem strávila v jeho posteli! Vyčítám si, že jsem se mu neozvala už dřív. Jenže po tom, co se stalo… A on mě taky nekontaktoval.

Za jeho zády se tyčí špičaté vrcholky hor, stíny na pozadí tmavnoucí oblohy. Vážně se mi tam chce? Ještě není pozdě. Mohla bych se na něco vymluvit, skočit do auta a vrátit se domů do Sheffieldu.

Za námi se ozve zakašlání. Odtáhneme se od sebe a spatříme vysokého blonďatého Curtise.

Tak nějak jsem čekala, že bude vypadat stejně, jako když jsem ho viděla naposled. Hromádka neštěstí. Zdrcený žalem. Samozřejmě jsem se spletla. Měl přece deset let na to, aby se přes to přenesl. Nebo aby to zasunul co nejhlouběji do podvědomí.

Obejme mě jenom krátce. „Rád tě vidím, Millo.“

„Já tebe taky.“ Vždycky jsem se mu bála podívat do očí, protože byl – a pořád je – děsný fešák, teď mi to ale činí ještě větší potíže.

Pánové si podají ruce. Curtis vypadá vedle snědého Brenta pobledle. Mají s sebou snowboardy, přesně podle očekávání. Těžko předpokládat, že bychom se do hor vypravili bez nich. Mají na sobě džíny stejně jako já, zpod snowboardových bund jim ale vykukují límečky košil a to mě pobaví.

„Snad jste nečekali, že se hodím do gala?“ pronesu řečnickou otázku.

Curtis si mě prohlédne od hlavy k patě. „Takhle to bude stačit.“

Polknu. Oči má pořád stejně modré, připomínají mi však někoho, na koho nechci myslet. Navíc z něj nesálá někdejší vřelost. A to jsem se kvůli němu táhla na místo, kam jsem se zapřisáhla už nikdy nevrátit. Začínám toho litovat.

„Přijde ještě někdo?“ zeptá se Brent.

Proč kouká na mě?

„Netuším,“ odpovím.

Curtis se rozesměje. „Ty to nevíš?“

Kroky. Blíží se Heather. A kdo je to s ní? Dale? To snad ne, oni jsou pořád spolu?

Dale má místo dřívějšího vrabčího hnízda módní sestřih a zbavil se všech piercingů. Na nohou má skejťácké boty, které snad neviděly prkno ani z dálky. Nejspíš byl „poheatherován“. Aspoň že mu dovolila vzít si s sebou snowboard.

Ona vyrazila v šatech, černých a třpytivých, silonkách a vysokých kozačkách. Musí mrznout, ta polstrovaná bunda to nezachrání. Obejme mě a já z jejích dlouhých tmavých loken ucítím lak na vlasy.

„Moc ráda tě vidím, Millo!“ Zní to skoro až upřímně, určitě už má v sobě pár skleniček. Díky kozačkám na osmicentimetrovém podpatku je o kousek vyšší než já, proto si je taky nejspíš obula.

Předvede mi prstýnek.

„Vy jste se vzali?“ pochopím. „Gratuluju.“

„Už jsou to tři roky.“ Má ještě výraznější severovýchodně anglický přízvuk než dřív.

Brent s Curtisem poplácají Dalea po zádech.

„Dal sis se žádostí načas, co?“ rýpne si Brent. I jeho londýnský přízvuk mi připadá silnější.

„Ve skutečnosti jsem ho požádala já,“ vyštěkne Heather.

Dveře kabinky se se skřípěním otevřou. Přišourá se k nám lanovkář v černé čepici s logem resortu stažené do čela. Odškrtne si naše jména na seznamu a gestem nám naznačí, že můžeme nastoupit.

Ostatní se nahrnou dovnitř.

„To už jsme všichni?“ zeptám se, abych získala trochu času.

Lanovkář to tak vidí. Připadá mi jaksi povědomý.

Ostatní už čekají vevnitř. Neochotně se k nim připojím.

„Kdo jiný by tu taky byl, ne?“ podotkne Curtis.

„Pravda,“ přitakám. Občas se k nám na chvíli přidal ještě někdo další, z původní party ale zbývá pouze nás pět. Nebo spíš stojí pouze nás pět.

Zničehonic mě zaplaví pocit viny. Už nikdy nebude chodit.

Lanovkář za námi zavře. Nakloním se, abych se mu podívala do obličeje, on se ale vzápětí otočí a zmizí v kukani na druhém konci nástupiště.

Lanovka se dá do pohybu. Kabinka se snaží dohonit blednoucí světlo na hřebenu a my zatím jako u vytržení zíráme přes plexisklo na vršky jedlí pod sebou. Jinak je to samá hlína a kamení, zvláštní pohled. Vždycky to tu bylo pokryté sněhem. Koukám, jestli nezahlédnu sviště, ale ti jsou nejspíš někde zalezlí a hibernují. Projedeme nad útesem a městečko Le Rocher se nám ztratí z očí.

Vznáším se ve vzduchu, za okénkem ubíhá krajina a mě přepadne divný pocit. Jako bychom nemířili nahoru, nýbrž cestovali do minulosti. A já si nejsem jistá, jestli jí už zvládnu čelit.

Pozdě. Kabinka se zhoupnutím zastavuje ve stanici na půli cesty. Vystoupíme a vytáhneme bagáž. Panuje tu větší zima a tam, kam máme namířeno, ještě přituhne. Mírný vítr si pohrává s francouzskou vlajkou. Na náhorní plošině není ani noha. Někdy v polovině výstupu vystřídá hnědou a zelenou bílá – tady začíná sněhová pokrývka.

„Čekal jsem, že touhle dobou už bude sníh i v údolí,“ poznamená Brent.

Curtis přikývne. „Globální oteplování v kostce.“

Nacházíme se v centru lyžařského areálu, v zimě se tu míhají sedačkové lanovky a vleky, dnes jsou však v provozu pouze kryté sedačky.

U-rampa bývala přímo tady, vedle té chatrče. Dlouhá účková rampa teď připomíná obyčejný blátivý příkop, přesto v duchu vidím její zářivě bílé stěny. V té době platila za nejlepší v Evropě, proto jsme se sem tenkrát všichni sjeli.

Bože, tolik vzpomínek! Naskakuje mi husí kůže. Představuju si naše mladší já, jak se pošťuchují a smějí. Nás pět. Plus ty dvě, které tu nejsou.

Mrazivý poryv větru mi rozcuchá vlasy. Zapnu si bundu až pod bradu a pospíším si za ostatními.

Lanovka s krytými sedačkami nás odveze skoro do výše tří a půl tisíce metrů. „Ďábelský“ ledovec je jedním z nejvýše položených lyžařských areálů ve Francii. Sedačky s lesklými oranžovými kryty zavěšené na lanech připomínají vánoční koule. Curtis si vybere tu nejbližší otevřenou.

Heather zatahá Dalea za ruku. „Pojedeme ve dvou.“

„Ale no tak,“ zaprotestuje Dale. „Vždyť se vejdeme.“

Curtis opíše rukou půlkruh. „Místa je tu dost.“

Heather se tváří pochybovačně a já jí rozumím. Do těchhle kabinek se má teoreticky vejít šest lidí, se zavazadly se tu ale budeme mačkat. Ona s sebou navíc má i kufr, prokrista.

Brent se skloní, aby vůbec prošel dovnitř. „Můžeš si mi sednout na klín, Milli. Podej mi snowboard.“

„Ať si ti na klín sedne Dale,“ odseknu. „Já sedím tady.“

Nakonec skončí na klíně Heather, u Dalea, vedle nich sedí Curtis a já s Brentem jsme na druhé straně, obklopení batohy a taškami. Dale bez dredů vypadá divně. Má seveřansky bledou pleť – dřív mi připomínal Vikinga. Teď bych ho tipovala spíš na moderátora nějakého soutěžního pořadu.

Rychle se přesouváme přes náhorní plošinu. Pod námi zeje prázdnota. Zapomněla jsem, jak obří to tu je. V létě se sem chodí na túry, nahoru se vinou klikatící se stezky. Musí to být nádherné, ta záplava alpské květeny, i když dnes už vidím jen divoce rostoucí zhnědlou trávu a skalní suť. Nikde ani známka života, dokonce ani ptáček. Krajina působí neúrodně.

Mrtvě.

Ale kdeže. Spí. Vyčkává.

A není v tom sama. Polknu a násilím tu myšlenku potlačím.

Když s drnčením míjíme stožár, narazíme do sebe s Curtisem koleny. Připadá mi nezvykle tichý, ale to je pochopitelné. I pro mě je to těžké, takže pro něj to musí být ještě stokrát těžší.

Na pozvánce o tom sice nepadlo ani slovo, přesto je jasné, proč tu jsme. Jen pár dní před tím e-mailem ve zprávách informovali: Britská snowboardistka pohřešovaná už deset let byla po dlouhém soudním sporu úředně prohlášena za mrtvou.

Ostatním se sem určitě taky zrovna nechtělo, ale jak jsme mohli odmítnout? Jasně že bude chtít zavzpomínat, to je lidské.

Pod námi už leží sníh, za soumraku hází fialové odlesky. Vysoko nad námi se tyčí útesy, podle nichž dostalo město jméno. Chata Panorama stojí na samém vrcholku a její tmavé obrysy jako by se krčily, aby se jim snáz vzdorovalo všem živlům.

„Jak se ti to vůbec povedlo zařídit, Milli?“ zeptá se Brent.

„Co máš na mysli?“ nechápu.

„VIP přístup na ledovec. Soukromou jízdu lanovkou a všechno ostatní. Tomu říkám majstrštyk.“

Vytřeštím na něj oči. „Jak to myslíš?“

„V týhle roční době mají přece zavřeno. Muselo tě to stát balík.“

„Proč myslíš, že jsem to zorganizovala já? To všechno Curtis!“

Curtis na mě úkosem pohlédne. „Co prosím?“

Na co si to hrají? Vytáhneme mobily. Když jsem si sem mobil vzala poprvé, hned při první jízdě jsem si ho rozbila a na boku se mi vylila ošklivá obdélníková modřina. Pak už jsem si ho s sebou nebrala.

Ukážu jim e-mail s pozvánkou a Brent mi zase ukáže svůj. Text je stejný, jen se odesílatel místo „C.“ podepsal „M.“ a v připojené doušce stojí P. S. Ztratila jsem mobil. Piš na mail.

„Koukej.“ Curtis ke mně otočí svoji pozvánku, je stejná jako Brentova.

Nikdy jsem se v něm nevyznala. Nemyslí si třeba, bůhvíjaký se mu nepovedl vtip?

Se zadrnčením mineme další stožár a mně zalehnou uši. Začíná prudké stoupání. Máme před sebou dlouhou cestu na strmý ledovec.

Obrátím se na Dalea a Heather. „A jaká pozvánka přišla vám?“

Dale se zarazí.

„Stejná jako vám,“ odpoví Heather.

„Od M., nebo od C.?“ chce vědět Brent.

„Ééé, od M.,“ počastuje mě Heather významným pohledem.

Proč mám pocit, že lže? „Ukážeš mi ji?“

„Promiň,“ řekne. „Už jsem ji vymazala. Ale byla úplně stejná jako ta jejich.“

2

Nevím, co mám nahoře čekat. Hudbu? Svíčky? Číšníky s podnosy se šampaňským?

Nic z toho se nekoná. Plošina je slabě osvícená a liduprázdná, v kukani lanovkáře nikdo nesedí. Vytáhneme zavazadla ven. Ozve se houkání sirény a lanovka se zastaví. Asi ji ovládají zezdola, aby nemuseli platit dalšího člověka, a náš příjezd viděli na bezpečnostní kameře. Stejně je to ale trochu děsivé, když vlastně nevíme, kdo nás pozval, a soudě podle Heatheřina svraštělého obočí si to nemyslím jenom já.

Brent se podívá mým směrem. „Nenecháme si zatím věci tady?“

„Mě se neptej.“

Odloží si tašky na zem. Po chvíli váhání udělám totéž. Těžko nám je tu někdo ukradne.

Schody jsou ze železných roštů, aby se po nich dobře chodilo v botách obalených sněhem. Ke konci už supím. Je tu řídký vzduch. Zatlačím do dvoukřídlých dveří a vejdu do chaty. Přivítá mě zatuchlý pach krbového kouře. Na okamžik musím zavřít oči. Tahle vůně je v mých vzpomínkách na dávné zimy nejvýraznější.

Curtis pleskne dlaní o vypínač a chodba obložená dřevěnými panely se rozsvítí. Za běžného provozu tudy, kolem skříněk na lyže, nepřetržitě proudí zástupy lyžařů a snowboardistů směřujících na ledovec, teď tu ale vládne zlověstné ticho.

Curtis si přiloží dlaně k ústům a zavolá: „Je tu někdo?“

Brent už mě zase pozoruje. A Dale taky. V duchu se vrátím k těm pozvánkám. Že by za tím byl někdo z nich? Kdepak, to se mi nezdá. Jak správně podotkl Brent, přijeli jsme úplně mimo sezonu. Pronajmout to tu na víkend muselo vyjít na pěkných pár tisíc. Trochu jsem si přes internet zahrála na zvěda, a tak vím, že Curtisovi se daří dobře. Musel to být on. Ale proč tolik tajností? A jedou v tom ostatní s ním, nebo je nějak přesvědčil o tom, že jsem je pozvala já?

„Někdo tu na nás přece musí čekat,“ prohlásí Curtis. „Pojďte, porozhlédneme se.“

Rozběhneme se do všech stran, jako děti, které dostaly rozchod v zábavním parku. Tohle místo je jedno velké bludiště. Jedná se o jedinou chatu široko daleko, v jejích rozlehlých prostorách sídlí horská záchranná služba, velín a vůbec vše, co by zdejší hosté a zaměstnanci mohli potřebovat. Znám akorát zdejší restauraci a záchody, nic víc. Jo, a kdysi jsem tu vlastně přespala v jedné z těch prťavých nocleháren – provozují tu nejvýše položenou mládežnickou ubytovnu ve Francii.

Probíhám chodbami a cestou mačkám vypínače. Míjím desítky zavřených dveří. Některé jsou odemčené, jiné zamčené. Zrovna tyhle jdou otevřít. Bože, možná že jsem tenkrát přespala zrovna tady. Vdechnu navlhlý puch plesniviny a hned se mi vynoří vzpomínka. Brent leží pode mnou na matraci a obrovskýma rukama mi svírá boky. Zůstanu zírat na úzkou palandu pro jednoho. Pak vycouvám a pečlivě za sebou zavřu.

Ve vedlejší místnosti je sklad prádla, na policích z borového dřeva leží vyskládané komínky drsných bílých ručníků a prošoupaných lůžkovin a páchne to tu po levném prášku na praní. O kus dál ke mně zavane vůně jídla – no jistě, tady je kuchyň. Na obřím sporáku stojí dvě pánve. Nadzdvihnu pokličky. V jedné je dušené maso se zeleninou, ve druhé bramborová kaše. Obojí je ještě teplé. Že by to byla naše večeře? Ale proč tu nikdo není?

Všimnu si dveří na záchod a opatrně je otevřu, přivítá mě ale jen prázdnota a tma. Za kuchyní je podobně potemnělá restaurace, zakouřená tak moc, až se rozkašlu, třebaže v krbu nehoří. Tady jsem se něco naseděla, ohřívala si ruce o hrnek kafe a čekala, až se přežene sněhová bouře, teď ale na stolech neleží ubrusy, a tak se vydám do další chodby za zatáčkou. Ostatní jsou nejspíš o patro výš, už je neslyším.

Další sklady, další zamčené dveře. Časovač světel je nastavený na hrozně krátkou dobu, světla občas zhasnou dřív, než dojdu k dalšímu vypínači, a já zůstanu uvězněná ve tmě a musím se sunout podél stěny. To ticho je děsivé. Kdyby se na mě z některých těch dveří někdo vyřítil, určitě bych dostala infarkt.

Konečně něco, co poznávám: hlavní východ, tudy se jde na ledovec. Pospíším si k němu. V tuhle noční hodinu venku nikdo nebude a nejspíš bude zamčeno, ale zkusím to, abych si mohla vychutnat bodavě ledový vzduch. Už je to tak dávno!

Je odemčeno. Škvírou dovnitř vtrhne s vysokým neúnavným jekotem vítr. Zní podivně lidsky. Rázně dveře zavřu, zůstanu stát na místě a těžce oddechuju. Věděla jsem, že návrat sem nebude jen tak. Je tu příliš mnoho dveří, jež by bylo lepší neotevírat.

Seber se, Millo.

Tak jo. Však já to zvládnu. Pár skleniček a bude to dobrý.

V patře je salonek, kde se pořádají svatby a různé oslavy. Maličké resorty, jako je tenhle, si tím slušně přivydělávají, hlavně mimo sezonu. Salonek znám sice jenom z fotek, ale ostatní už tam určitě budou, spodek už jsem přece prošla celý.

Zastavím se pod schody. Vedou k těžkým protipožárním dveřím a za nimi jako by byl vzduch ještě studenější. Stopy vůně. Povědomé. Co to jenom je? Možná Heatheřin parfém.

Zpoza dveří napravo slyším hlasy.

Stop! stojí na ceduli. Hra začíná. Odlož mobil do košíku.

Zprudka vydechnu. Hra! Že by nějaký kvíz, něco se snowboardingem, nebo co si jeden o druhém pamatujeme? Něco, co nás přinutí rozpovídat se o starých časech? Sedělo by to na Curtise: takhle nám rozkazovat, co máme dělat, a snažit se zamezit tomu, aby nás cokoli rozptylovalo a kazilo jeho plány. Odložím mobil do košíku. Jenže…

Znovu se zaměřím na ceduli. Hra začíná. Přesně to jsem kdysi řekla… A dost! Je to naprosto běžná fráze. Nic to neznamená. Odhodím telefon na hromádku k těm čtyřem, které už tam leží, a vejdu dovnitř.

Salonek přečnívá nad svahem, na zemi leží vysoký chlupatý bílý koberec, který má připomínat sníh za okny, a nábytek, sladěný do bílé a stříbrné barvy, byl bezpochyby nemožně drahý. Polstrované saténové židle, stoly ze skla a chromu. Honosný prostor se od rustikálního stylu v přízemí už ani víc lišit nemůže. Dokonce je tu i jiný vzduch. Dusivý kouř z krbů vystřídala vůně čerstvé výmalby.

Celá zadní stěna je prosklená a bílé sametové závěsy jsou stažené šňůrkou. Ve dne odtud musí být úchvatný výhled, teď však za okny vládne černočerná tma. Nenarušuje ji jediné světýlko. Za současné situace to působí strašidelně, na svatbu je to ale jinak moc hezké místo.

Pokud vám nevadí, kolik životů si už ten ledovec vyžádal.

A kolik těl stále odmítá vydat.

Nemysli na to.

Je tu taková zima, že mi jde od úst pára. Taky je tady vlhko. Nejspíš se tu nic nekonalo pěkných pár měsíců. Ostatní se už chopili pití. Na stříbrném tácu kousek od nich stojí osamělá lahev s pivem, Kronenbourg 1664. V ruce studí a zebe. Tohle francouzské pivo, nasládlé a s bublinkami, jsem zbožňovala. Nepila jsem ho, co jsem odsud odjela.

Stále je přítomno jenom nás pět. Zaměstnanci budou asi v jiné části budovy. Curtis se pořád kouká na dveře. Co ještě naplánoval?

Heather mi pěstěnými nehty s francouzskou manikúrou sevře paži těsně nad loktem. „Vidělas tu hru?“

„Jakou hru?“

Odvede mě k nízkému stolku, na němž stojí vysoká dřevěná bedýnka. Vedle ní leží pera, na pohled dražší obálky a kartičky krémové barvy. A laminovaný natištěný návod. Na prolomení ledů. Nadpis je vyvedený ozdobným písmem, jaké se používá na parte.

A taky na svatebních oznámeních, připomenu si rychle.

Každý napíše na papírek tajemství, něco, co o něm ostatní nevědí. Hodí ho do krabice. Potom se obálky postupně vytáhnou a všichni hráči hádají, kdo je autorem které z nich.

Znovu blýsknu pohledem po Curtisovi – pobavilo mě, kolik si s tím dal práce, i když bychom se všichni klidně jenom opili do nálady. Curtis kolem mě projde, zastaví se u zamlženého okna, otře ho a zadívá se ven. Svými ladnými pohyby mi vždycky připomínal gymnasty, na tom se nic nezměnilo. Stále z něj vyzařuje působivá noblesa.

Na to, abych s ním promluvila, mám v sobě málo alkoholu, a tak raději zamířím k Brentovi. Překvapilo mě, že i on drží v ruce lahev piva. Dřív nepil.

„Jezdíš ještě někdy?“ zeptám se.

„Jednou ročně. Víc si nemůžu dovolit. A pořád hodně jezdím na skejtu.“

„To jsem pochopila podle těch bot.“

Má tenisky značky DC, na palcích tak prošoupané, že jsou vidět ponožky. Tahle značka ho kdysi sponzorovala, teď si od nich ale nejspíš musí boty kupovat za své. Je hezké, že jim zůstal věrný – to je celý on.

Tehdy v zimě mu bylo pouhých jedenadvacet, byl ještě takový habán a plný energie jako teenager. Teď působí plnějším dojmem. Zdá se, že má pořád docela hezky vypracované tělo, i když pod tím pytlovitým oblečením se to dá jen těžko posoudit. Nicméně kalhoty pořád nosí nízko pod pasem.

Po otci je napůl indián, a než se vrhl na snowboarding, slavil se svou snědou pletí a ušlechtilými rysy chvíli úspěchy v modelingu. Čas od času si ho zkusím vyhledat na internetu, jeho profil na Instagramu mi toho ale moc neprozradil. Zajímalo by mě, jestli někoho má, jestli třeba nemá i děti, mohl by si to však špatně vyložit. Opravdu doufám, že je šťastný.

„Vážně jsi mě sem nepozvala ty?“ zeptá se.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Už jsem ti to říkala.“

Střetnu se pohledem s Curtisem – pořád stojí u okna a tváří se… ustaraně? Nejspíš mu nejde do hlavy, kde je všechen personál.

„Co ty, pořád jezdíš?“ položí mi Brent další otázku, očividně se snaží přejít na nějaké bezpečnější téma.

„Co jsem odsud odjela, tak ne.“

„Fakt? Ani jednou?“

„Mám práce až nad hlavu.“ Překvapila jsem ho. Tehdy jsem nemyslela na nic jiného než na snowboard a malovala jsem si, že budu jezdit do co nejpokročilejšího věku.

Abych pravdu řekla, děsí mě to. Děsí mě, kým se na prkně stávám a kolik životů bych ještě mohla zničit. Jakmile si zapnu vázání, na ničem jiném mi nezáleží.

Brent netuší, co jsem provedla, nebo alespoň neví o všem. Nikdo z nich neví o všem.

A já se postarám, aby to tak zůstalo.

3

Heather zatleská, abychom jí věnovali pozornost. „Čas prolomit ledy.“

„Ježiš, já mám hlad, až bych brečel,“ protestuje Brent.

„Já taky,“ přidám se k němu. „V kuchyni je dušený maso.“

Heather našpulí rty. „Bude to legrace. Najíme se pak.“

Byla vždycky takhle na zabití, nebo se z ní v manželství stal ještě větší generál? Obrátí do sebe zbytek vína. Možná je jenom opilá.

Brent sice něco bručí, ale Heather rozdá kartičky, pera a obálky. Znovu se podívám na Curtise, ale on mě rychlým krokem mine a zamíří ven.

„Co tam jako máme napsat?“ chce vědět Brent.

„Něco pikantního, co o vás nikdo tady neví,“ poučí ho Heather.

Vyschne mi v krku. Vyžahnu pivo, jenže tohle sucho nezmizí, ani kdybych vypila celý sud. Vím to, protože už jsem to zkoušela, když jsem odsud před deseti lety odjela.

Snažím se vymyslet, co vtipného napsat, a okusuju přitom špičku pera. Z chodby ke mně doléhá Curtisův hlas. U ucha má telefon. Typický Curtis – donutí nás odložit mobily, a sám pak telefonuje. Že by si volal s přítelkyní? Všimne si, že ho pozoruju, a zavře za sebou dveře.

Zadívám se na kartičku, ale hlady a zimou mi to vůbec nemyslí. Nakonec napíšu trapné: Mám kočku jménem Stalefish.

Brent někam zmizel. Strčím kartičku do obálky a vhodím ji škvírou do krabice. Kde ji vůbec Curtis sehnal? Je sice bílá, ale jinak se do salonku vůbec nehodí. Nekvalitní překližku někdo poslepoval a natřel, jen aby se neřeklo, připomíná mi to výrobky mého dědy.

Potřebuju na záchod. Dámy jsou hned za prvními dveřmi. Z kohoutku teče tak ledová voda, že je až s podivem, že nezamrzly trubky.

Brent zatím v salonku objevil obří pytlík brambůrků. Naberu si hrst.

Bradou ukážu na jeho snowboardovou bundu. „Ještě pořád tě Burton zásobuje, nebo sis ji musel koupit?“

„Mám u nich slevu.“

„To se někdo má. Já si na tenhle výlet musela pořídit všechno nový.“ Olíznu si sůl z prstů. Veškeré vybavení jsem před deseti lety darovala jedné malé Francouzce, která bydlela přes ulici. Zasloužila si ho víc než já.

Curtis už dotelefonoval a zase stojí u okna, zády k nám. Co tam pozoruje? Vždyť není nic vidět.

Dale přinese další várku piv. Já a Brent se hned jednoho chopíme.

„Tak co, hrajeme?“ ozve se Heather.

„Vteřinku,“ odpoví Curtis a zase odejde na chodbu.

Heather vypadá, že brzy vybuchne. Potlačím úsměv. Curtis to snad udělal, jen aby ji naštval.

„Viděli jste tu ještě někoho?“ zeptám se ostatních.

„Ne,“ odpoví Dale. „Řekl bych, že jsme tu úplně sami.“

„Vypadá to tak,“ přitaká Brent.

„Ale v kuchyni je teplý jídlo,“ připomenu.

„Jo, to jsem viděl,“ kývne Dale. „Asi usoudili, že si zvládneme nandat sami. A ráno nejspíš někoho pošlou, aby nám udělal snídani.“

„Nechat tu hosty bez dozoru? Nechápu, že to někdo dovolil,“ podivím se.

„Šetří to náklady,“ odtuší Dale.

Brent se přidá. „Tyhle maličký resorty to v konkurenci těch obřích, jako je Trois Vallées, musejí mít těžký.“

„No a co ta hra?“ napadne mě. „Tu nám taky připravil někdo z resortu?“

Nikdo netuší. A podle toho, jak na mě koukají, si asi pořád myslí, že s tím mám co do činění já.

„Můžu se do toho pustit?“ otáže se Heather, jakmile se Curtis vrátí. Ani nečeká na odpověď, rovnou nadzvedne víko zespod krabice, vytáhne první obálku a roztrhne ji.

My ostatní si přitáhneme židle blíž. Proč se do toho vůbec vrhá tak natěšeně? Co čeká, že se dozví?

„Všechno to přečtu nahlas a pak budeme hádat, kdo je autor, jo?“

Je zvláštně roztěkaná, to nebude jenom pitím. Nejspíš na něčem jede. Na druhou stranu Curtis taky vypadá vynervovaně. Sedí, jako by spolkl pravítko, a neustále se kolem sebe rozhlíží.

Necítím prsty. Strčím si je pod stehna, jenže saténový potah židle je stejně ledový jako všechno v salonku.

Heather přečte první kartičku a zrudne. „Rozdal si to se mnou Brent.“

Vrhne nervózní pohled po manželovi, jako by se bála, aby si to nevyložil jako její přiznání, jenže on se dívá na mě, stejně jako Brent a Curtis.

„To jsem nepsal já,“ ozve se Curtis.

Zasmějeme se.

Všichni kromě Heather. „Řeklo se, že nejdřív přečteme všechny a pak teprve budeme hádat.“

Rozkazovat něco Curtisovi? Hodně štěstí, holka!

„Já to taky nepsala,“ ohradím se.

Kluci se opět zasmějí. Heather mě probodává pohledem.

Dale pozvedne dlaně. „Na mě nekoukejte.“

Další smích.

Určitě to napsal jeden z kluků, jako vtip. Nejspíš Curtis.

Heather už otevírá další obálku. Nač ten spěch? Že by spolu s Brentem něco měli? I kdyby to tak bylo, určitě by se tím takhle nechlubila. S Dalem se tenkrát dali dohromady poměrně zkraje sezony.

Odkašle si. „Rozdal si to se mnou Brent,“ přečte nepřirozeně rozjařeným tónem.

Další smích, tentokrát hlasitější – já, Brent a Curtis. Dale se neusmívá ani náznakem.

Curtis plácne Brenta po rameni. „Není divu, že ses na tu olympiádu nikdy nedostal. Byl jsi nevyspalej.“

Už má lepší náladu, to je dobře. Ten jeho nápad na prolomení ledů zafungoval. Navzdory zimě, která tu panuje, nám začíná být teplo – někomu ze smíchu, někomu ze studu. Baví mě pozorovat, jak se Heather kroutí. Z Daleova výrazu soudím, že jestli spolu jeho žena a Brent někdy něco měli, je to pro něj novinka.

Brent s Heather si vymění pohledy. Brentovo povytažené obočí hovoří jasně: Co to tady zkoušíš? Myslí si, že to psala ona! Heather nepatrně zavrtí hlavou. Co tím chce říct? Teď ne? Nebo že ona to nepsala?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mráz pod kůží.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.