Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Chris Greenhalgh

Miloval jsem Ingrid Bergmanovou

Přeložila Ema C. Stašová

Z anglického originálu Seducing Ingrid Bergman,
vydaného nakladatelstvím Penguin Books Ltd
v Londýně v roce 2012, přeložila Věra Kotábová.
Redakce Jana Žofková
Korektura Petr Lehečka
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7525. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 272 stran
Tisk a vazba CPI Moravia Books, a. s.

Seducing Ingrid Bergman © Chris Greenhalgh, 2012
Published by Penguin Books Ltd, London
Translation © Věra Kotábová, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Cover Design © Anna Ali 2020

ISBN 978-80-7625-418-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-417-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-057-4 (print)

Pro Ruth, Saula a Ethana

Nikoli bezdůvodně

(neboť měl v sobě divoký cikánský šarm

a vznášel se kolem něho opar nebezpečí) se zamilovala do Capy.

A on byl skutečný, živoucí.

DAVID THOMSON, Ingrid Bergmanová

I

OKAMŽIK PRAVDY. Rozsvítí se zelené světlo. Není čas přemýšlet a ani nemusím skákat – tah motoru mě doslova vysaje ze dveří. Padám rovnou dolů a máchám rukama a nohama, přičemž letadlo mizí v oblacích vysoko na nebi.

V batohu mám polní lopatku, na každé noze připevněnou jednu kameru a z náprsní kapsy mi čouhá placatka. Proud vzduchu mi nadouvá bundu. Tváře mě pálí jako po facce a ruce mi tuhnou chladem. Z plic mi pád vymačkal všechen vzduch.

Chvíli letím hlavou dolů a kymácím se jako pták v bouři. Stahují se mi útroby. Obsah žaludku se mi vrací do úst – nechutná směs kávy, whisky a míchaných vajec. Oči mám plné slz. Pokouším se převrátit hlavou nahoru. Odpočítávám sto dvacet jedna, sto dvacet dva, sto dvacet tři a pak zatáhnu za šňůru. Padák se uvolní z vaku vrchlíku a vmžiku se mi nad hlavou rozvine do hedvábné polokoule. Pocit, že se nekontrolovaně řítím k zemi, mizí a uvědomuji si náhlý stav téměř beztíže a kolébání. Rukama pevně svírám popruhy.

Vedle mě zdánlivě bez pohybu křídel pluje po nebi racek a neuvědomuje si, že jsme nad Německem a překonali jsme Rýn. Na chvíli se zdá, jako bych vůbec nepadal. Místo toho mám pocit, jako by mě nadnášely nějaké neznámé síly. Už se nebojím a v žilách mám novou energii. Připadá mi, jako bych se vznášel, letěl jako holubice.

Pode mnou se rozprostírá země jako mapa: úhledné, nově zorané obdélníky polí, pár statků a stodol, náhodné shluky stromů. Odepnu si ze stehna contax a pořídím několik záběrů. Na komponování není čas, jen mačkám spoušť. Všude kolem mě jsou muži 17. letecké divize. Snášejí se jako semínka javoru a točí se kolem dokola, na hlavách mají helmy, pod jejichž vycpávkami ukryli poslední dopisy rodinám. Dopadá na mě pár kapek vláhy, asi deště. Ale ne, není to déšť. Jen se na vrchlíku padáku srazila pára, která mi teď kape na holé ruce a obličej. Je mi zima, prsty mám ztuhlé. Dávám pozor, aby se vlhkost nedostala na čočku foťáku.

Ale už po pár vteřinách se situace změní. Kolem uší mi sviští kulky. Jedna proděraví padák. Slyším, jak se protrhla látka. Přitisknu hlavu na prsa, schoulím se, obličej si chráním contaxem, ale pořád mačkám spoušť. Po páteři mi stoupá lezavý strach.

Zdá se to jako celá věčnost, než dosáhneme země, třebaže ve skutečnosti to nemohlo trvat ani minutu. Myslí mi v rychlém sledu prolétne několik věcí – ženy, které jsem miloval a ztratil, jak má matka unikla v Budapešti fašistům a taky jak se mi chce zoufale čůrat.

Parašutisté se snášejí po pomalých diagonálách. Většina se zdá být v pořádku, ale jeden má smůlu. Z jeho trajektorie usuzuju, že míří rovnou na dráty elektrického vedení. Musí to také vidět, protože pluje se snovou pomalostí, neschopný změnit směr, jako kořist směru, jímž fouká vítr. Chce se mi křičet, ale vím, že mě neuslyší ani nemůže nic udělat. Vypadá malinký. Komíhá nohama ve snaze změnit směr, rukama škubá za popruhy a pusu má dokořán v bezhlesém výkřiku, jako by mu to mohlo pomoci uhnout stranou o pár stop, o něž by minul dráty. Ale jeho směr je strašlivě nevyhnutelný. Klouže rovnou do černých drátů, padák se v nich muchlá. Pár vteřin se v nich freneticky zmítá, ale je jako loutka, snadný cíl pro kulometčíky. A není jediný. Několik dalších se zachytilo ve výšce nějakých patnácti metrů o větve bezlistých stromů a jejich těla teď visí bezmocně z padáků jako scvrklé kusy ovoce.

Existuje snad osamělejší smrt?

Aniž bych si to uvědomil, najednou je tu země. Slyším hvízdavý zvuk. Vítr se prohání korunami stromů. Země se prudce přibližuje. Uvědomuju si, že ten malý černý bod pode mnou je můj stín, a rychle se k němu blížím. Nohy držím u sebe. Postroj padáku mě tlačí do stehen. Pevně sevřu contax a dopadnu na zem. V plicích mi zaduní. Bum.

Několik vteřin ležím tváří dolů a zkoumám, kde mě co bolí. Registruji mírnou tupou bolest v kotníku a bodavou v koleni. Musel jsem dopadnout hodně nešikovně, ale nemám nic zlomeného.

Nehledě na oblevu je země tvrdá. Sem tam je v brázdách ještě led, v němž vidím svou omámenou tvář. Vstávám. Nohy mám vratké. Smotávám padák jako svlečenou hadí kůži. Hledám úkryt. Po levici je volné prostranství. Nejbližší budova, v níž se nejspíš ukrývají ostřelovači, je nějakých čtyři sta metrů přede mnou. Skupinka bříz je asi v poloviční vzdálenosti vpravo ode mě. Zhluboka se nadechnu a rozběhnu se. Utíkám přískoky, jak nás naučili, s polní lopatkou poskakující v tlumoku a fotoaparátem, který mi naráží na hrudník. Vyberu si nejsilnější kmen a schovám se za něj, zkontroluju nastavení foťáku, přikrčím se a poslouchám. Slyším výstřely z pušky, ztlumené terénem a shluky stromů, takže se nejdřív dívám špatným směrem. Z pole vzlétají hejna vran. Půda pod nohama se mi otřásá dopady vzdálených granátů.

Když zaostřuju, světlo prosvítá větvemi stromů jako v hororu. Nebe je plné parašutistů vyskakujících z dopravních letadel a snášejících se k zemi jako obří hmyz. Prsty mi mrznou, ale záda a nohy mám pokryté lepkavým potem. Mám žízeň, pálí mě v krku a opravdu nutně potřebuju na záchod – částečně kvůli zimě, částečně ze strachu. Koleno mě pořád bolí. V puse cítím chuť železa a donutím se polknout.

Na polích leží v bizarních pózách zmrzlý mrtvý dobytek, krávy a koně. Do nosu mi stoupá odporný zápach, až se mi dělá špatně. Slunce je schované někde za mraky. Dofotím jeden film, schovám ho do kazety, zasunu nový, navinu konec na cívku, zaklapnu zadní stranu foťáku a cvakám další záběry.

Odpor je zuřivý, ale v malém měřítku, omezuje se na nějaký půltucet chalup a hospodářských stavení. Dělostřelectvo se činí. Statky hoří. První obyvatelé jsou vykouřeni, vycházejí ven s rukama nad hlavou. Stodolám už není pomoci. Vnější zdi shořely a je vidět vnitřek budov. Těžko uvěřit, že se tam ještě před krátkou dobou někdo skrýval. Je až divné, v jak malých prostorách lidé bydleli. Naposledy své domy opouštějí sedláci – starý muž s bezvýraznýma očima, jeho žena v šátku snažící se zachránit ze skromného majetku, co se dá, a vnoučata, chlapec a děvče, příliš paralyzovaní strachem na to, aby plakali.

Do jedenácti hodin už mám nafoceno několik svitků filmu, včetně záběrů parašutistů bezmocně visících na stromech jako punčochy přehozené přes pelest postele, zdravotníků spěchajících k raněným, velkého dopravního letadla letícího nízko nad stromy. Na kazety píšu březen 1945. Dobře odvedená ranní práce. Čas na cigaretu a hlt whisky z placatky.

Až v tuhle chvíli mám pocit, že se můžu bezpečně vymočit. Sním o olistěných stromech, polích s dozrávajícím žitem a osmistránkové reportáži v časopise Life s mými fotografiemi ukazujícími světu, co se dělo, k čemu došlo u Weselu. Pak se přenáším dál do budoucnosti, vidím se v náruči hodné ženy, která mě hladí po vlasech a pokrývá mi tvář polibky zanechávajícími stopu po rtěnce. Svět je zase v pořádku.

Snění netrvá dlouho. Všimnu si, že strom, o nějž se opírám, má na sobě tabulku s nápisem ACHTUNG! MINEN! Strávím u něho bez hnutí ještě dlouhé čtyři hodiny, dokud nedorazí záchranný tým s pyrotechniky. Kouřím, kontroluji fotoaparáty a snažím se ze všech sil vypadat nad věcí.

* * *

Skoro nedýchá, zatahuje břicho a odolá pokušení hrát si s náušnicí. Ale mysl jí utíká kupředu jako splašená a nedokáže ignorovat vnitřní nervozitu, znamení ctižádosti, která ji žene kupředu.

Myslí si, že vyhraje? Tak moc dopředu nepřemýšlí. Zaslouží si vyhrát? To je jiná otázka.

Pokouší se utišit tlukot srdce a ovládnout dech. Všechno kolem ní ztichne. Z úst loňské vítězky Jennifer Jonesové slyší jména nominovaných – své vlastní, následované Claudette Colbertovou, Bette Davisovou, Greer Garsonovou a Barbarou Stanwyckovou, přičemž každé jméno je proneseno se stoupajícím vzrušením, které s sebou nese příslib skvělých věcí. Jako třeba sněhu, pomyslí si.

Rozhostí se ticho. Pomalu otvírají obálku a šustot papíru se přenáší mikrofonem, který stojí jako slunečnice uprostřed scény.

Drží za ruku manžela sedícího po levici a cítí sílící stisk producenta Davida Selznicka po pravici. Napětí v sále stoupá. V téhle chvíli jí dělá potíže jasně uvažovat.

Když jsou vyřčeny čtyři skandinávsky znějící slabiky jejího jména, zdají se jí být vzdálené, zvláštně cizí, nerozpoznatelné. Sál Graumanova Čínského divadla se otřásá potleskem, který se v jejím okolí ještě zrychluje.

„To jsi ty,“ říká Selznick. „Vyhrála jsi. Ty jsi vyhrála!“

„Běž si pro cenu,“ vybízí ji Petter.

Ingrid vstane a sedadlo za ní se sklopí. Všechno je to matoucí: náhlý hlahol hudby, chvějivé světlo, frenetický potlesk a oslňující reflektory.

Narovná se. Všechny smysly má zjitřené, oči se kochají mužskou pozorností. Jít rovně je těžší, než si dokázala představit. Připadá si lapená proudem emocí, které ji opanují a plní jí útroby žárem. Stoupá v ní vzrušení. Ruce se jí potí a do tváří jí stoupá červeň, jako by vypila sklenici vína.

Kolem ní se strkají fotografové a vybuchují blesky, které v jasných záběrech zachytí slavnostní večer. Ingrid je bez klobouku, oděná v jednoduchých šatech s náhrdelníkem, který jí visí až k pasu, v botách na nízkém podpatku a s minimálním make-upem. Její pokus o zdrženlivou eleganci vypadá nemístně ve srovnání se zdobnými klobouky a tečkovanými závojíčky jejích konkurentek. Na okamžik si připadá strašlivě obnažená.

Ještě před šesti lety ji v Hollywoodu nikdo neznal. Mluvila s akcentem, o němž se na začátku války mnozí domnívali, že je německý. Připadala si jako outsider. Ale měla štěstí, že natočila Casablanku, upozornila na sebe v dramatu Komu zvoní hrana a teď ji tu oslavují za výkon v Plynových lampách, přičemž se co nevidět v kinosálech po celé Americe začne promítat Saratoga Trunk a Rozdvojená duše a zároveň točí Zvony od svaté Marie, které mají být uvedeny do kin na Vánoce.

Později bude litovat, že ten večer uběhl tak rychle, že snový okamžik tak brzy pominul. Bude si připadat ošizená a toužit po tom, aby tu hvězdnou chvíli mohla prožít znovu. Ale v tuhle chvíli prakticky běží na pódium.

Připomíná si, že musí držet vztyčenou hlavu. Potom už má všechno ostatní jako v mlze. Vybavuje si, že se nadechla, aby zachovala klid. Jestli si vzpomíná, jak se nakláněla nad mikrofon, je to jen proto, že se světlo tříštilo do milionu vláken. A pokud si uvědomuje publikum, je to jen díky jeho kolektivnímu ztišení.

„Ráda bych poděkovala akademii, že mě poctila touto cenou.“

Mikrofon zachytí jemný třes v jejím hlase, ale jeho tón je zastřeně ženský, nikoli tence dívčí a je posazený o poznání níž než hlas Jennifer Jonesové.

V upocených dlaních si hraje se soškou. Je překvapená její váhou. Cítí její přitažlivost, obemyká ji prsty, tiskne ji k sobě a těší se z toho, že se jí může dotýkat.

Jak by si přála, aby byli rodiče naživu a byli svědky jejího triumfu! Nebo tetička Mutti. Někdo. Pomyslí na Piu, svou sedmiletou dcerku, která spí doma v posteli. Pochopí, co tohle znamená? Samozřejmě že ne. Nejspíš se jí zdá o kole, o včerejších nemotorných pokusech na něm jezdit. Ingrid běžela vedle ní s rukama nataženýma, aby ji v případě pádu zachytila. Teď má taky chuť natáhnout ruce a dceru obejmout.

Když byla mladá, osvojila si plaché vzhlédnutí zpod dlouhých a perfektně zatočených řas a upřený pohled zpoza přivřených víček. Stejný jaký teď nabízí kamerám v šípech světel, která ji oslňují.

Přirozeně je nervózní, srdce jí bije jako o závod, v ústech se jí pozorně řadí slova, jen je vypustit. Ale taky se cítí kouzelně a tenhle pocit se promítá do vláčného klidu jejích údů, hlavy, do slov, která konečně pronáší a která zvukový systém přenáší ke stovkám uší v sále. Ovládne chvění, které cítí v útrobách.

Obličej jí září, do očí se derou slzy. Má pocit, že bude plakat, ale nezačne, opravdu ne. Pro tohle přece pracovala, na tuhle chvíli se celý život připravovala, takže si ji teď nezkazí.

„I v budoucnu udělám všechno pro to, abych si tu cenu zasloužila,“ pronáší.

Potlesk, tentokrát silný a pochvalný, se šíří divadlem ve vlnách, které se navzájem překrývají, když s grácií a beze spěchu schází v doprovodu Jennifer Jonesové z pódia.

Ze strany přihlíží, jak se Bing Crosby na jevišti v žertovném výstupu škádlí s Garym Cooperem, a užívá si tu mužskou přátelskost a šprýmovné popichování, jehož je ráda součástí.

Později na party, kterou organizuje David Selznick, se vrací po bok manžela. Zaznamená, jak je tichý a rezervovaný. Nejspíš má potíže nechat se pohltit nesmírným úspěchem, kterého dosáhla. Snaží se tvářit potěšeně, ale koutky úst ho prozrazují. Je zřejmé, že takové zbožňování považuje za nevkusné. Nejspíš pohrdá tím, jak s ní teď všichni chtějí mluvit, jak neustává pozornost ze strany tisku, i tím, jak zůstal opuštěný u stolu. Aspoň se snaží pomocí párátka dostat ze zubů uvízlý kousek masa.

Ingrid si uvědomuje, že od chvíle, kdy obdržela cenu, spolu nebyli ani chvilku sami. Když se konečně dostane do její blízkosti, naléhá, aby odešli brzy. Upjatě se usmívá a jen jednou se dotkne její dlaně, téměř jako by jí poskytoval útěchu v nějaké velké bolesti. Později si nevybavuje, jestli souhlasila nebo se omlouvala, ale vzpomíná si, že odjížděli jen pár minut po půlnoci. Petter seděl vzadu v autě vedle ní s kamennou tváří a ani se nedotýkali nohama.

„Nemáš radost?“

„Nic menšího, než že vyhraješ, jsem nečekal.“

Pocítí kyselost v žaludku. „Ty sis vážně myslel, že vyhraju?“

„Přiměli mě, abych se smířil i s tím, že případně nevyhraješ.“

„Ale netváříš se šťastně.“

Ingrid pozoruje, jak se za okny limuzíny míhají stromy lemující bulváry, jakož i pečlivě zastřižené trávníky před domy ve stylu haciend. North Fairfax Avenue ústí na Sunset Boulevard a ten přechází ve West Sunset. Všímá si, jak se pouliční světla chvějivě odrážejí ve sklech auta jako nějaká filmová projekce.

„Chápeš, co to znamená?“

Vibrace auta spolu s pachem benzinu jí rozhoupou žaludek. Petterova kolínská tomu ještě dodává. „Co to znamená?“

Usměje se a políbí ji na tvář. „Ale nic.“

Vůz zatáčí do Benedict Canyonu. Ingrid si uvědomuje, že má hlad. Pořád je hladová. Najednou jí to dojde, jako by se jí v hlavě rozsvítila kontrolka. Odjeli ještě předtím, než přišel na řadu dezert, než se začalo tančit. A třebaže ví, že pro to nemá důvod, když tam tak sedí se zlatou soškou v ruce a svým jménem na rtech všech, kdo sledovali dnešní večer, s osvětleným městem míhajícím se za okny jako při pohledu z vlaku, cítí se podivně vyprázdněná.

2

NAUČIL JSEM SE USNOUT KDEKOLIV.

Ale dneska budu nocovat v hotelovém pokoji v Paříži, s vanou, láhví skotské a tlačítkem na hotelovou službu hned u postele.

V dnešní májový den se v ulicích mísily zvuky jásotu s vyzváněním kostelních zvonů a troubením klaksonů a vůně svobody měla podobu benzinových výparů vznášejících se ve vzduchu. Tisíce lidí mávaly doma zhotovenými trikolorami a americkými vlajkami, které měly často příliš mnoho pruhů nebo příliš málo hvězd. Sirény ohlašující nálety měly konečně celý den volno.

Irwin diriguje dva muže od vojenských signalizačních jednotek s filmovými kamerami. Kamery vydávají zvuk jako malé motory, tiše si bzučí nad oslavujícími davy a stávají se jejich součástí. Vzápětí opodál smykem zastavuje džíp, takže muži jen s velkým úsilím pokračují ve filmování. Ve chvíli, kdy se kolem mě ten džíp mihne, opírám se o dům na rohu ulice. Rolleiflexku i contax mám v pohotovosti. Aby se aparáty nezasekly, mačkám spoušť na střídačku. Sázím jeden záběr za druhým jako šílený.

Všichni mladíci si s námi najednou chtějí potřást rukama. Někteří vylezli na stromy, jiní se zavěsili jednou rukou na pouliční lampy a druhou, volnou rukou nám salutují. Ženy nám razítkují tváře polibky a plní náruče květinami. Otcové zvedají děti na ramena, aby dobře viděly. Jeptiška se slunečními brýlemi mává aspoň kapesníkem. Dva četníci se přidávají ke všeobecnému veselí, místo aby se snažili udržet pořádek. Místní dívky ve vlajících sukních a lehkých šatech s květinovým potiskem začínají zpívat Marseillaisu.

Ženy vypadají pěkně, jak to dovedou jen Francouzky. Oplývají dívčím půvabem, ladnými pózami a elegancí, jako by právě tady ve Francii vynalezli ženskost spolu s parfémy, dobrou kuchyní a smyslným prádlem.

Jedno děvče s opálenýma nohama a vlasy vyčesanými vysoko nad čelo jede na kole a snaží se udržet tempo s džípem. Sukně ve tvaru stínidla na lampu se jí zvedá, když rytmicky šlape do pedálů, a chvilkami odhaluje dráždivě růžová stehna. Ví o tom, usmívá se a jednou rukou si přidržuje sukni, aby se úplně nevyhrnula. Vypadá to, že si užívá našich pohledů i hlazení větru na nahé kůži.

Podařilo se mi nafotit několik roliček filmu, samé momentky. Lidé pláčou, jsou šťastní. Zdá se, že všichni obyvatelé Paříže vyrazili do ulic, valí se jimi a zaplňují každičký volný prostor. Přidržují se na římsách domů, tlačí se na balkonech, jeden chlapec dokonce vylezl na sochu a trůní tam jako figurka na dortu. Skupina starých mužů se shlukla kolem vývěsky a čte si zprávu o kapitulaci Německa, jako by to potřebovali vidět černé na bílém, aby se ujistili, že válka v Evropě konečně skončila.

A tak to opravdu je. Přemýšlím, co to bude znamenat pro mě. Budu si moct pořádně vyčistit zuby kartáčkem, nejenom prstem. Budu se holit před zrcadlem, nejen po paměti. Budu moct zaplatit nějakému děcku, aby mi vyčistilo holínky. Bude čerstvý chleba a sýr namísto vojenských přídělů. Možná i pomeranče. Mýdlo a šampon. Pravidelně si budu měnit prádlo. Whisky ve sklenici, ne v pohárku na čištění zubů. Budu moct jít, kam budu chtít a kdy budu chtít, a budu se moct bavit, s kým budu chtít – a nikdo na mě nebude střílet, když vezmu do ruky foťák.

Nevyhledávám krkolomné polohy nebo tak podobně. Nic vykalkulovaného. Jen se snažím dostat blíž, abych v hledáčku zachytil výraz na tvářích lidí a stiskl spoušť. Potřebuje to jen trochu vnímavosti, cit pro správný okamžik a pevné ruce, rychlé oko a ochotu zajít trochu dál než ostatní. S foťákem nemáte jinou možnost než vyjádřit svůj názor na věc.

Vinné sklepy, po dobu války zazděné, se zase otevírají. Je to, jako když vstupujete do faraonských hrobek. Z oken se line lahodné aroma obsahu pečlivě schraňovaných sudů z Burgundska, zaplavuje ulice a odvíjí po nich delikátní voňavou stuhu.

Brasserie a bistra jsou plné vděčných vojáků. Menu je občas trochu osekané, ceny vyšší, víno nakyslé nebo je cítit korkem, ale po prvním doušku si toho nikdo nevšímá, každá další sklenice chutná jako speciálně uvařený nektar.

Pijeme, abychom to oslavili. Pijeme, abychom zapomněli. Pijeme, protože když se nameteme, nepřepadají nás noční můry.

Irwin mi připomíná, že zná taneční lokály v rue de Lappe a kasino v Enghien-les-Bains. Když má člověk dost peněz, může si tam narazit děvčata, která dělají modelky poblíž Champs Elysées. Pokud nejste v balíku, vždycky je tu La Maison des Nations, kde je Orientální sál s fotografiemi Fudži a s nezpochybnitelně svůdnými mladými dívkami. A pokud jste úplně švorc a nemáte ani sou, pořád je tu ještě Bastila. Tam, mezi stíny a sladkými vůněmi, z nichž se dělá až zle, se podle Irwina dají najít dívky s podmalovanýma očima a černými boa, a třebaže jsou možná už trochu v letech, jsou ochotné roztáhnout nohy a poskytnout člověku tu trochu rozkoše.

Je div, tvrdí Irwin, že se město vším tím sexem, co se tu teď provozuje, celé nesesype.

V noci skončíme v Le Dôme. Stoly se prohýbají pod jídlem. Všechna okna jsou dokořán. Hustá stuha kouře se vznáší pod stropem a pomalu – jako konverzace – odplouvá otevřenými okny do noci. Je tam neskutečný rámus. Muži a ženy se tlačí na sebe tak těsně, že jsou jak okurky v sudu, jen vykvasit. Pak už vím jen to, že Irwin zmizel, s jednou rukou kolem ramen mademoiselle s dlouhými řasami, která k němu vzhlížela – těžko říct, zda obdivně, nebo opile –, a druhou pokoušející se nám zamávat. Chudák. Nevydržel čekat na opravdovou šanci.

Zrovna v tu chvíli si uvědomuji záblesk barvy a závan vůně, které přicházejí zleva. Uprostřed skupiny přátel tam září tvář nějaké ženy, tvář připomínající kočku. Dívá se směrem ke mně a pak předstírá, že ne. Když sklopí oči a zase vzhlédne, místnost se se mnou zatočí. Propracovávám se k ní a dávám si záležet, abych udržel rovnováhu.

„Američan?“ zeptá se.

Zavrtím hlavou. „Maďar, z Budapešti.“

Ukáže prstem na mou uniformu. „Ale bojoval jste na americké straně?“

Sáhnu pro svůj novinářský průkaz a ukážu jí ho.

Rozevře jej, vidí moji fotku, stejnou, jako mám v pasu, opatřenou razítkem, a čte: „Capa?“

„Vidíte? Podepsal to sám Eisenhower.“

Pomalu přikývne. Udělalo to na ni dojem.

Uprostřed toho všeho ruchu a bujarého veselí, které nás obklopuje, vyzařuje svěžest květinářství. Má jasný souměrný obličej a oči jako roztátý sníh. Pohrává si s prsty a naznačuje, že by si dala cigaretu. Určitě viděla, jak vojáci házejí lidem z džípů balíčky camelek. Vyklepávám cigaretu ze svého balíčku a přihlížím, jak ji bere do ruky, přičemž druhou má položenou přes prsa.

Šátrám v kapse po zápalkách.

Strčí si cigaretu mezi rty a čeká. Modrý plamen jí ozáří obličej. Odhrne si pramen vlasů a zastrčí ho za ucho. Má zelené oči s oříškově zbarvenou duhovkou. Víčka má poprášená modrými stíny jemnými jako pyl. Sladký parfém neutralizuje kyselé výpary baru.

„Líbíte se mi,“ řekne.

„Vždyť mě neznáte.“

„Na tom můžeme zapracovat,“ odvětí, tentokrát ve francouzštině.

Někdo začíná s dojemnou neohrabaností hrát na housle. Podaří se mu vyloudit několik romantických taktů. Kdybych zavřel oči, zdálo by se mi, že je sobotní večer a já jsem v Budapešti v Café Moderne.

Vypadá napjatě, jako by na něco čekala. Všímám si, že drží cigaretu trochu od těla, jako by byla připravená ji odložit. Taky si všimnu bledého proužku kůže na prsteníčku levé ruky, odkud si asi sundala prsten. Je v ní něco křehkého, něco, co ve mně vyvolává potřebu ochraňovat ji, odrážet dotěry a postarat se, aby byla v bezpečí.

Po několika nesmělých slovech a letmých polibcích, které proběhly se snovou rychlostí, se ocitneme sami v teplém přítmí a samotě mého hotelového pokoje, jen chvilkami osvětleného projíždějícími auty.

Vytáhne si z drdolu vlásenku. Uzel vlasů se rozvolní a prameny jí s povzdechem klesnou na ramena. Když si svléká šaty, zavane ke mně sladká vůně složená ze šamponu, tabáku, rtěnky a pudru. Vypadá, jako by se vznášela. Část vlasů se jí zachytí o látku, jak si přes hlavu přetahuje kombiné. V závrati, jako bychom vdechli helium, se k sobě přiblížíme a splyneme. Celá noc je jedním smyslným syrovým prožitkem, řídíme se slepou vůlí a brzy nás zaplavuje požár vášně a horkost v celém těle.

Když je po všem, posadíme se nazí a znavení v posteli a dělíme se o cigaretu.

„Nezůstanu tady,“ oznámí mi.

„Klidně můžeš, jestli chceš.“

Hladím ji po vlasech, které ve tmě téměř světélkují a mění pod mými prsty barvu. Rozsvítím lampu. Až teď si všimnu, že si na zadní stranu lýtek namalovala čáry předstírající, že má na nohou punčochy.

„Ráno budu pryč.“

„Já tu odpoledne ještě budu,“ ujistím ji.

Usměje se a rozhlédne se kolem sebe. Zaznamená nejnutnější zařízení pokoje a hromady časopisů a šatstva povalující se všude kolem. Všimne si foťáků v tašce vedle mých bagančat, ale vypadá to, že ji nejvíc zaujala helma. Překvapilo ji, jak je těžká, a chvilku ji drží v obou rukách, jako by ji chtěla zvážit. Zkusí si ji nasadit. Je na ni příliš velká a po stranách jí vykukují prameny blonďatých vlasů. Frajersky si ji nakloní na stranu a prohlíží se v zrcadle. Helma se jí kymácí na hlavě, a když si ji chce sundat, jeden dlouhý pramen vlasů se zamotá do řemínku. Zhluboka si povzdechnu.

* * *

Skříně sahající od podlahy až ke stropu ukrývají dlouhé řady šatů, na jednom konci černé, na druhém bílé a mezi nimi celá paleta barev – tmavomodré, béžové, citronově žluté, tyrkysové, fialové, natlačené jedny na druhé. Ingrid se na ně dívá s rukama v bok a mračí se. Večerní šaty, koktejlky, plesové róby, krátké norkové paleto. Visí tam jako stíny jí samé, obtahující neviditelnou siluetu. Přejede po nich konečky prstů. Líbí se jí, když cítí látku pod rukama. Trochu sebou trhne, když slyší zapraskání statické elektřiny, jak jí textilie drhnou o nehty.

Teď, když je slavná a uznávaná, si na sebe nemůže vzít jen tak něco. Musí promyslet, co si oblékne, protože ví, že si jí všimnou a způsob jejího oblékání se bude probírat na stránkách časopisů. To je prostý fakt, důsledek úspěchu a nemá smysl se kvůli tomu rozčilovat.

Dělá, co může, aby si uchovala trochu soukromí, aby zůstala nohama pevně na zemi. Tvrdě pracuje, je profesionální, naprosto oddaná své práci. Proslula tím, jak důkladně se noří do rolí, jak je v nich přesvědčivá. Ale chvilkami se zdá, jako by ona neviditelná opona mezi jejím veřejným a soukromým životem mizela, jako by se obě sféry jejího bytí promísily a splynuly v jedinou jako barvy na malířově paletě. Chápe, jak snadné je podlehnout slávě a slepě následovat její svody. Příliš často viděla, jak k tomu dochází. Vlastní manžel ji před tím denně varuje a připomíná jí, aby zůstala ostražitá.

Uvědomuje si, že v jednu chvíli je mladá dívka, panensky nevinná a nejistá, usilující o štěky ve stockholmském divadle. A za chvíli je z ní dospělá žena, hollywoodská herečka, která získala Oscara.

Jak k tomu došlo?

Někdy tomu sama nemůže uvěřit.

Zvláštní na tom všem je, jak je i ten slavný život vlastně po čase obyčejný. Cesty letadlem, bazény, šperky a drahé šaty mají svou všední stránku jako všechno ostatní. A je bláznivé, uvažuje Ingrid, že člověk je tak bláhový a myslí si, že po tom skutečně prahne. Uzavřený v bublině slávy a zahrnovaný luxusem nakonec uvěří, že je jen kousíček od splnění všech snů.

Proč vlastně chce být filmovou hvězdou?

Protože když je člověk sám sebou, nestačí mu to, myslí si Ingrid. A kromě toho miluje onen zvláštní pomíjivý pocit, když se připravuje na roli. Způsob, jakým může uniknout sobě samé a přenést se na jiné místo, do jiného času a ponořit se do cizího života jako do teplé lázně, dokud si v něm nepřipadá skutečná. To je ten bod zlomu. Ovládne ji nová energie. Cítí horko za ušima. Jako by vstoupila do tajné existence a pronikla do tajů jiného lidského stvoření, k němuž má klíč jen ona sama. Je to stejný druh vzrušení, jako když se někdo dotkne vaší šíje v okamžiku, kdy to nečekáte. Je to neuvěřitelně intimní a Ingrid je náhle schopná vidět věci dvojmo, sama za sebe i prostřednictvím charakteru postavy. Jako by žila zároveň dva životy a užívá si to.

Práce jí přináší nezměrné uspokojení. Když je před kamerou, ztrácí pojem o čase, a když zrovna nepracuje, má pocit promarněného dne. Připadá jí, jako by světu něco dlužila a měla by mu něco přinést, měla by vytvořit něco hodnotného. Má pocit, že si svoje místo musí nějak zasloužit.

Ale to není všechno. Je tu ještě něco jiného. Jak si ve svých zranitelných chvilkách uvědomuje, má pocit, jako by cosi přebíralo vládu nad jejím tělem a nenápadně na ní parazitovalo. Přítomnost téhle druhé ženy vnímá jako něco negativního, jako své temné já, které jí proniká a zanechává v ní svůj otisk. Chvílemi cítí, jako by se to v ní rozpouštělo jako jakási kyselina a spalovalo to, co jí je vlastní, takže po ovacích vestoje má někdy pocit, že by měla utéct na záchod a brečet.

Chvíli to trvalo, ale nakonec se vzpamatovala a připravila se, aby se předvedla světu. Fotografie a filmy, jak zjistila, si žijí vlastním životem, mají svou stínovou existenci, která je na jejím vlastním bytí nezávislá. S pomocí manžela, který je zároveň jejím manažerem, tuto rozdvojenost většinou zvládá. Usilovně se pokouší onu hollywoodskou bublinu propíchnout a snaží se, aby jí úspěch nestoupl do hlavy.

Ale když je spolu s Larrym Adlerem a Jackem Bennym pozvaná, aby se zúčastnili estrády pro vojáky na oslavu konce války, chytí se té možnosti utéct, znovu objevit sebe samu a nadechnout se na opačných březích oceánu svobodného vzduchu.

V Evropě nebyla od chvíle, co se narodila Pia. Bude to dobré pro ni samotnou i pro její kariéru. Rozmnoží řady svého publika. S tím souhlasí i Petter. Ale když teď vchází do její šatny a vidí ji, jak váhá nad šaty, a všimne si řady kufrů, zeptá se: „Na jak dlouho se vlastně chystáš?“

Nemusí se bát. Přece ji jen škádlí. Políbí ji na čelo, teple a něžně, třebaže trochu ochranitelsky – ne že by jí to nějak zvlášť vadilo, protože takový je vždycky a ona už si na to zvykla. Neuráží se, naopak jí to připadá roztomilé. Reaguje s opravdovou příchylností, třebaže je v jejím objetí možná málo vášně.

„Nejez moc zmrzliny,“ připomíná jí Petter.

„A když ano, co uděláš? Seškrtáš mi apanáž?“

„Moc nepij a nekuř. Je to špatné na pleť.“

„Můžeš jet se mnou.“

„Vždyť víš, jak máme v nemocnici napilno.“

„A můžeš mě dnem i nocí kontrolovat.“

„To nechám na Joeovi.“

Ingrid na něho smířlivě pohlédne. Ví, že to s ní myslí dobře. Je to drahoušek, vážně. Co si bez něho počne? Všechno organizuje, dohlíží na smlouvy, kontroluje každý i ten sebemenší detail. Ona se nemusí o nic starat a za to je mu vděčná. Našpulí pusu, přejede mu prstem po nose a pak stejným prstem sjede dolů po jeho kravatě.

Než odejde z pokoje, neodpustí si Petter ještě poslední radu: „A pamatuj si, nic nepodepisuj, dokud to neuvidím.“

Ingrid skládá šaty a zpěvavě přikyvuje: „Ano, ano,“ ale jakmile je Petter pryč, energicky zavře kufry a pevně zaklapne zámky. Personál už se postará, aby zavazadla dorazila na letiště bezpečně a včas.

Čeká v letištním salonku s pocitem prázdna v žaludku a vybavuje si, jak políbila Pettera na rozloučenou a pevně objala plačící Piu. Nikdy dřív nebyla od dcerky pryč tak dlouho, vlastně ani ona sama nikdy nebyla tak daleko. Probrala to s Piou předem, ta je šťastná, že její maminka – Ingrid si stále nemůže zvyknout na dcerčin americký přízvuk – přispívá svou trochou do mlýna válečného úsilí a udělá, co bude moci, aby pozvedla morálku vojáků. Ale jedna věc je bavit se o loučení abstraktně a předem a druhá věc je sedět na letišti a loučit se doopravdy. V tom okamžiku Ingrid pociťuje primitivní potřebu mít Piu u sebe. Je to jako bolest, z níž je po chvíli opravdový stravující hlad. Pia jí bude strašně scházet. Vzpomíná, jak spolu seděly v neděli ráno v posteli, ona si četla noviny, a ví, jak Pia voní a jaký přesný odstín modré mají její oči. Vzpomíná si na zlatou skvrnku v dceřině duhovce. Vybavuje si, jak se Pia usilovně snaží napodobit její mrknutí. A když si na to vzpomene, bezděčně pokrčí nos stejně, jako to dělá Pia, a pak zavře oči, jako by pořídila fotografii.

* * *

Ráno mi třeští hlava a nevnímám nic jiného než úporné bušení uvnitř lebky.

Pomaloučku, jako vzkaz, který někdo podsouvá pode dveře, si uvědomím: je pryč. Žádná zpráva, adresa, nic. Jen důlek v polštáři, zmuchlané prostěradlo a náznak vůně parfému mi připomíná, že to nebyl sen. Existuje a byla tady.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Miloval jsem Ingrid Bergmanovou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.