Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Pema Čhödrön

Když není úniku

Umění milovat sebe a tento svět

Překlad Vojtěch Ettler

Přeloženo z anglického originálu The Wisdom of No Escape: and the Path of Loving--Kindness vydaného nakladatelstvím Shambhala v roce 2010.
Translated by arrangement with Shambhala Publications, Inc., 4720 Walnut Street, Boulder, CO 80301, USA.

Jazyková redakce Ivana Šelešovská
Návrh obálky Marta Červáková
Sazba Magda Kadlecová
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová
Vytiskla tiskárna Tisk Centrum
První vydání
Praha 2020

Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7659. publikaci
www.alferia.cz
www.shambhala.com

© Pema Čhödrön, 1991
© Vojtěch Ettler, 2020
© Grada Publishing, a. s., 2020

ISBN 978-80-271-1655-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1654-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-2512-8 (print)

Mému učiteli,
ctihodnému vidjádharovi
Čhögjamu Trungpovi rinpočhemu,
a mým dětem Arlyn a Edwardovi

PŘEDMLUVA

PROMLUVY v této knize zazněly v rámci jednoměsíční praxe meditace v ústraní (dathun) na jaře roku 1989. Během onoho měsíce účastníci z řad mnichů i laické veřejnosti praktikovali meditační techniky Čhögjama Trungpy, které se popisují na následujících stranách. Formální meditaci vsedě doplňovala pro nastolení rovnováhy meditace v chůzi, meditace při jídle (orjoki) a také péče o prostředí kláštera a pomoc při přípravě pokrmů.

Promluvy zaznívaly každý den časně zrána, a to za účelem inspirovat účastníky k setrvání ve stavu naprosté bdělosti vůči všemu, co přichází, a povzbudit je k tomu, aby prožitky každodenního života považovali za hlavního učitele a rádce.

Na vyznění těchto promluv se podstatnou měrou podílela malebnost Gampo Abbey, buddhistického kláštera pro muže i ženy ze Západu založeného Čhögjamem Trungpou v roce 1983. Klášter se nachází na ostrově Cape Breton v kanadské provincii Nové Skotsko, vede k němu jediná dlouhá prašná cesta a z vysokých útesů shlíží na záliv svatého Vavřince. Na jedinečné atmosféře místa se tak podílí divoká příroda, rozmarnost počasí, zvěř i krajinný ráz. Když člověk sedí v meditačním sále, širost oblohy a nespoutanost moře mu prostupuje srdcem i myslí. Ticho podbarvené a zdůrazněné šuměním vln, šepotáním větru, cvrlikáním ptáků a hlasy zvířat prostupuje smysly.

Během dathunu účastníci (jak je tomu v klášteře ostatně vždy) dodržovali pět mnišských slibů: nelhat, nekrást, zříct se sexuálních aktivit, nezabíjet a nepožívat alkohol ani drogy.

Společným působením přírody, samoty, meditace a striktních pravidel vznikl střídavě bolestný a slastný stav, že „není úniku“. Když se člověk neměl kam schovat, moudrost obsaženou v ranních promluvách zaslechl jasněji, bez předsudků a spíš srdcem než myslí.

Sdělení určené dathunu i čtenáři je totožné: buďte sami se sebou beze studu a zároveň bez krutosti. Je to rada, jak mít rád sebe i svůj svět. A tudíž se jedná o jednoduchý a dostupný návod, jak zmírnit lidské utrpení na osobní i celospolečenské rovině.

Přála bych si poděkovat Ani Trime Lhamo, Jonathanovi Greenovi z nakladatelství Shambhala Publications, který mě k sepsání knihy motivoval, Migme Čhödrön z Gampo Abbey, která promluvy přepsala a upravila, a Emily Hilburn Sellové rovněž ze Shambhala Publications, která jim dala finální podobu. Vše, co je v této knize řečeno, vychází pouze z mého dosud velice omezeného porozumění toho, co mi s nezměrným soucitem a trpělivostí předal můj učitel Čhögjam Trungpa rinpočhe.

Kéž vám to přinese užitek.

1.
MILUJÍCÍ LASKAVOST

VŠECHNY lidské bytosti, které kdy přišly na tento svět, sdílejí mylné přesvědčení, že nejlepší způsob života spočívá ve snaze vyhýbat se utrpení a usilovat o bezstarostné pohodlí. Podobně se chovají i zvířata, ptáci, a dokonce i hmyz. Všichni jsme stejní.

Mnohem zajímavějším, laskavějším, dobrodružnějším a radostnějším přístupem k životu je ovšem rozvíjet zvídavost, která nesoudí, jestli předmět našeho zájmu chutná hořce, nebo sladce. Abychom vedli život, který neustrne u malicherností, předsudků a neustálého chtění, ať je všechno podle nás, abychom místo toho žili zaníceněji, plněji a blaženěji, musíme si uvědomit, že dokážeme snášet spoustu bolesti i slasti za účelem objevování, kým jsme a čím je tento svět, jak my i svět fungujeme, jak všechno prostě jen je. Pokud za žádnou cenu nedáme dopustit na pohodlí, jakmile se přiblížíme byť jen na dohled k hranici strádání, obrátíme se na útěk: nikdy nepoznáme, co se za onou hranicí, zdí či strachem nachází.

Když lidé začínají s meditací nebo jakoukoli jinou duchovní praxí, často si myslí, že se nějak zlepší, což je svého druhu nenápadné násilí vůči tomu, kým skutečně jsou. Trochu jako by říkali: „Když budu běhat, budu mnohem lepším člověkem“, „Kdybych si tak mohla dovolit hezčí dům, to by ze mě byl lepší člověk“, „Kdybych dokázala meditovat a zklidnit se, hned bych byla někým lepším“. Nebo dojde k tomu, že hledají vinu u ostatních. Pak si stěžují: „Nebýt toho, jak to mezi mnou a mým šéfem drhne, měla bych úplně skvělou práci.“ Nebo: „Kdyby mě pořád nerozptylovala mysl, meditovala bych jedna báseň.“

Milující laskavost – maitrí – ve vztahu k sobě neznamená, že se musíme něčeho vzdát. Můžeme léta žít v maitrí a klidně být pořád ztřeštění. Klidně s námi po těch letech může lomcovat vztek. Klidně můžeme propadat ostychu, žárlivosti nebo pocitům méněcennosti. Jde o to, abychom se nesnažili sami sebe měnit. Při meditaci se nemáme zahodit do koše a stát se někým lepším. Máme se spřátelit s tím, kým už jsme. Praxe má základ ve vás, ve mně, prostě v tom, kdo právě teď jsme, tak jak jsme. K tomu obracíme pozornost, to zkoumáme, to si s nesmírnou zvědavostí a zájmem přejeme poznat.

Mezi buddhisty se termín ego občas používá v hanlivém významu a s jinými konotacemi, než jak ho chápal Sigmund Freud. Coby buddhisté možná říkáme: „Moje ego mi pořád hází klacky pod nohy.“ Pak si pomyslíme: „Dobrá, mám se ho tedy zbavit, ne? A bude po problémech.“ Jenže je to přesně naopak, my se nemáme ega zbavovat, ale začít se o sebe zajímat, zkoumat se a klást si otázky.

Cesta meditace a celkově naše životní cesta stojí na zvědavosti, na zvídavé pozornosti. Předmětem zájmu jsme my sami: jsme tu, abychom o sobě něco zjistili, a to právě teď, ne někdy později. Lidé se mi často svěřují: „Chtěl jsem přijít a udělat s vámi rozhovor, chtěla jsem vám napsat dopis, chtěl jsem vám zavolat, ale radši jsme chtěli počkat, až to v sobě budeme mít víc srovnané.“ A mě pokaždé napadne: „Jestli jste aspoň trochu jako já, tak byste taky mohli čekat věky!“ Takže přicházejte takoví, jací jste. Kouzlo spočívá v tom, že se tomu ochotně otevřete, že k tomu budete naprosto bdělí. Jedním z hlavních objevů při meditaci je zjištění, jak nepřetržitě utíkáme od přítomného okamžiku, jak se vyhýbáme bytí tady a teď prostě tak, jak jsme. Tím se není třeba trápit – zásadní je to vidět.

Zvědavost či zvídavost zahrnuje určitou jemnost, přesnost a otevřenost – opravdovou schopnost přestat lpět a úplně se otevřít. Jemnost představuje dobrotivost vůči sobě samému. Přesnost znamená nezkalený zrak, odvahu vidět to, co opravdu je, stejně jako se vědec nebojí podívat do mikroskopu. Otevřenost je schopnost přestat lpět a otevřít se.

Měsíční meditace, která nás čeká, na vás bude mít takový dopad, jako by vám někdo na konci každého dne přehrál záznam vás samých a vy jste si to všechno mohli znovu prohlédnout. Nezřídka byste se při tom otřásli a vyjekli: „Fujtajbl!“ Pravděpodobně byste najednou viděli, že děláte všechno, za co kritizujete ty, které nemáte v lásce, které neváháte soudit. Když se spřátelíte sami se sebou, vlastně dojde k tomu, že se spřátelíte i se všemi těmito lidmi, protože jakmile se vám v sobě podaří vybudovat tento druh upřímnosti, vlídnosti a dobrotivosti ve spojení s jasným náhledem na své nitro, padnou všechny překážky, které by vám milující laskavost bránily cítit i k ostatním.

Takže základem maitrí jsme my sami. Sešli jsme se tu, abychom se poznali a prozkoumali. Cestou, metodou sloužící k tomuto účelu, naším hlavním prostředkem k dosažení tohoto cíle, bude meditace a jistá všeobecná bdělost. Zvídavost nebudeme rozvíjet jenom při sezení zde, ale poneseme si ji v sobě i při přecházení po chodbách, chození na záchod, výletech po okolí, přípravě jídla v kuchyni nebo povídání s přáteli. Zkrátka ať budeme dělat cokoli, budeme se snažit uchovat bdělost, otevřenost a zvědavost vůči tomu, co se zrovna děje. Možná se nám pak podaří zakusit to, co se maitrí tradičně připisuje jako jeden z jejích hlavních plodů: hravost.

Takže doufám, že tu společně prožijeme dobrý měsíc, že místo pochmurnosti nalezneme větší hravost a poznáme sami sebe.

2.
SPOKOJENOST

VELMI POMÁHÁ, když si uvědomíme, že být tady, sedět v meditaci, dělat prosté každodenní úkony jako pracovat, procházet se venku, mluvit s ostatními, koupat se, chodit na záchod a jíst ve skutečnosti naprosto stačí k tomu, abychom byli plně bdělí, plně živí, plně lidští. Zároveň velmi pomáhá si uvědomit, že tělo, které máme, to tělo, které právě teď sedí na podlaze tohoto klášterního sálu, to tělo, které možná bolí, protože je teprve druhý den dathunu, a mysl, kterou rovněž máme právě teď k dispozici, také naprosto stačí, abychom byli plně lidští, plně bdělí a plně živí. A co víc, i emoce, které právě prožíváme, všechno negativní i pozitivní, jsou přesně to, co potřebujeme. Je to, jako bychom horečně pátrali všude kolem, jakého bychom se museli dobrat bohatství, abychom žili důstojný, dobrý, naplňující, aktivní a smysluplný život, a nakonec ho našli přímo tady v sobě.

Být spokojeni s tím, co už máme, je kouzelný recept na plné, svobodné a smysluplné žití. Jednou z hlavních překážek k dosažení toho, co tradičně nazýváme osvícení, je roztrpčenost, pocit, že jsme byli podvedeni, nevraživost vůči tomu, kdo jsme, kde jsme, co jsme. Proto pořád mluvíme o tom, že se musíme se sebou spřátelit, protože z toho či onoho důvodu onu spokojenost úplně a beze zbytku necítíme. Meditace je proces rozjasňování, prožitek důvěry v dobrotivou podstatu toho, co máme a čím jsme, a uvědomění, že veškerá existující moudrost tkví právě v tom, čeho už se nám dostává. Naše moudrost je neodlučně spjatá s tím, čemu říkáme neuróza. Naše výtečnost, naše šťavnatost, naše říznost je neoddělitelně smíchaná s bláznovstvím a zmateností, a proto k ničemu nevede, když se snažíme zbavit svých takzvaně negativních stránek, neboť přitom zároveň přicházíme i o svou vrozenou jedinečnost. Místo abychom se snažili sebe a své jednání vylepšit, změnit nebo zatratit, můžeme vést život tak, že si začneme lépe uvědomovat, kým jsme a co děláme. Klíčem je probudit se a začít být bdělejší a zvídavější vůči sobě samým.

Při sezení v meditaci jednoduše prozkoumáváme lidství i veškeré odstíny stvoření v nás. Můžeme se stát největšími světovými odborníky na hněv, žárlivost a sebeponižování, stejně jako na radost, čistotu a hluboké porozumění. Všechno, co prožívají lidské bytosti, prožíváme i my. Proto v poznání sebe samých takových, jací jsme, můžeme nalézt bezmeznou moudrost a soucit s celým lidstvem i samotným vesmírem.

Tím se zase vracíme k milující laskavosti, jenom z trochu jiného úhlu pohledu. Základem milující laskavosti je právě ona spokojenost s tím, kým jsme a co máme. Cestou k cíli je úžas, návrat k prožívání dvou nebo tříletého dítěte, touha poznat vše nepoznatelné a nutkání neustále se ptát. Víme, že konečných odpovědí se nikdy nedobereme, protože tento druh otázek vyvěrá z vnitřního hladu a vášně pro život – jejich metou není všechno vyřešit ani dát všemu nějaký pěkný, úhledný tvar. Ptaní se, o kterém je řeč, představuje cestu. Na ní si uvědomíme, kolik společného toho jako lidstvo máme. Uvědomíme si, že na tom, čím jeden každý z nás disponuje a jaký je, máme podíl. Naše pouť za usmířením se sebou samými není sobecký podnik. Nesnažíme se shrábnout všechny plody pro sebe. Je to proces rozvíjení milující laskavosti a zároveň skutečného porozumění ostatním lidem.

3.
NALÉZÁNÍ SVÉ PRAVÉ PODSTATY

V JEDNÉ ze svých promluv se Buddha zmiňuje o čtyřech druzích koní: vynikajícím koni, dobrém koni, špatném koni a opravdu bídném koni. O vynikajícím koni se v sútře[1] říká, že vyrazí vpřed, ještě než mu na hřbet dopadne bič – pouhý stín biče nebo ten nejnepatrnější pokyn jezdce stačí k tomu, aby se kůň dal do pohybu. Dobrý kůň se rozběhne při prvním lehoučkém doteku biče na zádech. Špatný kůň se rozejde, teprve až když cítí bolest, a bídný kůň bude vzdorovat, dokud se mu bolest nezahryzne až do morku kostí.

Když příběh vypráví Šunrjú Suzuki ve své knize Zenová mysl, mysl začátečníka, dodává, že jakmile si lidé tuto sútru vyslechnou, vždycky chtějí být tím nejlepším koněm, ale přitom když se posadíme k meditaci, je vlastně jedno, jestli jsme vynikající kůň, nebo naopak bídný. Jde dokonce ještě dál a říká, že nejhorší kůň je ve skutečnosti nejlepší praktikant.

Postupem času jsem si uvědomila, že při praxi nejde o to, jestli jsme nejlepší, dobrý, horší či nejhorší kůň. Jde o to, abychom našli svou pravou podstatu a všechna naše slova i činy pramenily z ní. Ať už jsme jacíkoli, je to naše bohatství a naše krása: na to ostatní lidé reagují.

Jednou jsem měla možnost mluvit s Čhögjamem Trungpou rinpočhem o tom, jak se mi nedaří správně cvičit. Právě jsem se pustila do vadžrajánových[2] cvičení a měla jsem provádět vizualizaci. Nic jsem si vizualizovat nedokázala. Zas a znovu jsem se snažila, ale nic z toho nebylo – cítila jsem se při tom jako podvodník, protože mi to cvičení zkrátka nepřipadalo přirozené. Byla jsem kvůli tomu docela mrzutá, jelikož všichni ostatní patrně měli vizualizace všeho druhu a vedli si velmi dobře. Řekl mi: „Když někdo tvrdí, jak se mu ve všem daří, vždycky zpozorním. Když si myslíš, že se ti vede dobře, většinou se jedná o nějakou formu povýšenosti. Jakmile je pro tebe něco příliš jednoduché, polevíš. Přestaneš se pořádně snažit, a tím pádem nikdy nepřijdeš na to, co znamená být opravdu člověkem.“ A tak mě povzbudil ujištěním, že dokud mám takové pochyby, moje praxe má hloubku. Jakmile si začnete namlouvat, že všechno je dokonalé, a sklouzávat k samolibosti a pocitu nadřazenosti, mějte se na pozoru!

O tom, jaké to je být nejhorším koněm, jednou z vlastní zkušenosti vyprávěl Dainin Katagiri róši. Když z Japonska přicestoval do Spojených států, byl mladým mnichem na prahu třicítky. V Japonsku – kde je všechno naprosto precizní, čisté a upravené – už jako mnich sloužil dlouho. V Americe měl ale najednou za žáky hippies s dlouhými nemytými vlasy v potrhaném oblečení a bez bot. Moc mu k srdci nepřirostli. Nedokázal si pomoct – prostě ty hipíky nemohl vystát. Z jejich vizáže a stylu se v něm všechno bouřilo. Své vyprávění zakončil slovy: „A tak jsem celý den kázal o soucitu a celou noc plakal doma do polštáře, protože jsem zjistil, že žádný soucit nemám. Neměl jsem své žáky rád, a tak jsem musel napřít síly do toho, aby se mé srdce otevřelo.“ Jak říká i Suzuki róši, o to přesně jde: když zjistíme, že jsme nejhorší kůň, pohání nás to, abychom na sobě zapracovali.

Jednou pobýval v Gampo Abbey tibetský mnich, lama Šerab Tendar, který nás učil hrát na tibetské hudební nástroje. Na rozvíjení smyslu pro hudbu jsme měli čtyřicet devět dní – mysleli jsme si, že se za tu dobu naučíme i spoustu dalších věcí. Ale jak se ukázalo, celých devětačtyřicet dní jsme nedělali nic jiného, než dvakrát denně nacvičovali hraní na činelky, na buben a na obojí zároveň. Každý den jsme cvičili a cvičili. Napřed jsme cvičili o samotě a pak jsme měli zahrát lamovi Šerabovi, který přitom vždycky seděl a tvářil se útrpně. Nato nás vzal za ruce a ukázal nám, jak se hraje správně. Zkusili jsme to zase sami a lama si jenom povzdechl. Tak to pokračovalo devětačtyřicet dní. Nikdy nás nepochválil, jak nám to pěkně jde, ale přesto na nás byl velice milý a mírný. Když konečně přišel poslední den a my se naposledy předvedli, pronášeli jsme na závěr přípitky a různé průpovídky a vtom lama Šerab prohlásil: „Vlastně vám to moc šlo. Šlo vám to hned od začátku, ale já jsem věděl, že kdybych vám to řekl rovnou, přestali byste se snažit.“ A měl pravdu. Podněcoval nás ke zlepšování tak jemně, že jsme se na něj nezlobili ani neztratili elán. Prostě jsme díky tomu měli pocit, že přesně ví, jak vypadá dokonalá hra na činelky – hrál na ně už od útlého dětství –, a tak jsme se jenom museli víc snažit. Proto jsme celých devětačtyřicet dní pořádně makali.

Stejným způsobem můžeme pracovat i na sobě. Nemusíme si nadávat, když tu sedíme a jsme přesvědčeni, že naše meditace, orjoki nebo bytí ve světě spadá do kategorie nejhoršího koně. Můžeme se k tomu postavit s chápající laskavostí a využít to jako motivaci k další snaze o svůj rozvoj, o nalezení své pravé podstaty. Nejenže se dobereme podstaty sebe samých, ale zároveň porozumíme i ostatním lidem, protože v hloubi duše se skoro všichni považujeme za nejhoršího koně. Možná se považujete za arogantního člověka nebo možná máte za arogantního člověka někoho z vašeho okolí, ale každý, kdo se někdy aspoň chvilku choval arogantně, dobře ví, že arogance je jenom zástěrka, za kterou se ve skutečnosti skrývá pocit, že jsme nejhorší kůň, a snaha neustále dokazovat opak.

Suzuki róši ve své promluvě říká, že meditace a celý proces hledání své pravé podstaty je nepřetržitý sled jedné chyby za druhou, ale spíš než abychom se z toho hroutili nebo nás to odrazovalo, slouží to vlastně jako motivace. Když se začínáte hrbit, je to motivace k tomu se narovnat, ne z rozčilení nad svou nedokonalostí, ale z hrdosti na všechno, k čemu ve vás dochází, z hrdosti na to, že jste, kým jste, z hrdosti na svou dobrotu, poctivost i špatnost – ať na sebe nahlížíte jakkoli –, zkrátka se nějakým způsobem chopíte své hrdosti a to vás zase vzpruží.

Linii tibetského buddhismu Karma Kagjü, ve které se cvičí žáci Čhögjama Trungpy, se někdy říká „nešťastná linie“ kvůli tomu, jak to jejím moudrým a ctěným učitelům opakovaně „ujíždělo“. První byl Tilopa, což byl šílenec, naprostý divoch. Jeho hlavním žákem byl Náropa. Náropa byl tak zabředlý do svých abstraktních konceptů a intelektuálního mudrování, že mu trvalo dvanáct let, během nichž ho jeho učitel všemožně zkoušel, a dokonce ho musel přejet povoz, než se probudil. Tolik se utápěl v teoriích, že když mu někdo něco pověděl, řekl na to: „Aha, jistě, ale tímhle nepochybně myslíš tohle.“ Takové měl prostě myšlení. Náropův hlavní žák byl Marpa a o jeho nezvladatelně prudké povaze se vyprávěly legendy. Propadal záchvatům zuřivosti, neváhal ostatní bít a řvát na ně. Navíc to byl opilec. A byl nechvalně známý svou zarputilou tvrdohlavostí. Jeho žákem byl Milarepa. Milarepa byl vrah! Rinpočhe říkával, že Marpa přijal učení dharmy, protože si myslel, že vydělá spoustu peněz, když posvátné texty vezme z Indie s sebou domů a přeloží je do tibetštiny. Jeho žák Milarepa vstoupil do učení, jelikož se bál, že za zavraždění lidí půjde do pekla – a to mu nahánělo hrůzu.

Milarepův žák byl Gampopa (po kterém se jmenuje klášter Gampo Abbey). Všechno mu šlo snadno, a tak se choval povýšeně. Milarepa například v předvečer prvního setkání s Gampopou svým žákům oznámil: „Zítra za mnou přijde ten, který se má stát mým hlavním žákem. Kdo ho za mnou přivede, bude mít velikou zásluhu.“ Když nazítří Gampopa dorazil do vesnice, uviděla ho jedna stařena, vyběhla z domu a volala na něj: „Milarepa nám pověděl, že přijdeš a že se máš stát jedním z jeho hlavních žáků. Řeknu dceři a ta ho za tebou dovede.“ Gampopa si pomyslel: „Musím být asi pořádná hvězda“ a pyšně se za Milarepou vydal v přesvědčení, že bude uvítán s velkými poctami. Jenže Milarepa jenom někomu nařídil, ať ho strčí do jeskyně, a tři týdny ho nechal čekat.

Co se týče Gampopova hlavního žáka, prvního Karmapy, ví se o něm jenom to, že byl neobyčejně ošklivý. Prý vypadal jako opice. O něm a třech dalších významných učednících Gampopy se také traduje příběh, že je vyhodili z kláštera, protože se opili, zpívali, tancovali a porušovali klášterní pravidla.

To je pro nás všechny velké povzbuzení. Takoví byli ctihodní učitelé, kteří tu seděli před námi a kterým se klaníme. Můžeme je uctívat coby ztělesnění naší vlastní moudrosti osvícených bytostí, ale možná není od věci se na ně obracet i jako na pomatené, vrtošivé lidi s řadou neuróz, na takové jako my. Jsou to dobré příklady lidí, kteří nad sebou nikdy nezlomili hůl a nebáli se projevit takoví, jací jsou, díky čemuž odhalili svou jedinečnost a pravou podstatu.

Z toho plyne, že naše pravá podstata není nějaký ideál, kterého musíme dosáhnout. Představuje to, kým jsme tady a teď, a právě s tím se máme usmířit a oslavovat to.

1 Promluva nebo učení z úst Buddhy.

2 Vadžrajána znamená „diamantová cesta“. Učení, kdy cesta je cíl.

4.
PŘESNOST, JEMNOST A POUŠTĚNÍ

V MEDITACI i v každodenním životě existují tři vlastnosti, které můžeme prohlubovat, tříbit a probouzet. Už je v sobě máme, ale lze je ještě nechat vykvést: přesnost, jemnost a schopnost pouštět.

Když Buddha vyučoval, neříkal, že jsme špatní ani že jsme spáchali nějaký hřích – ať už prvotní, nebo jiný –, kvůli kterému jsme spíš zaslepení než vědomí, spíš hrubí než jemní, spíš uzavření než otevření. Učil místo toho o tom, že jsme všichni nechtěně propadli jakémusi omylu, který ovšem můžeme zvrátit, napravit a prohlédnout, asi jako bychom tápali v temné místnosti a někdo nám ukázal, kde se rozsvěcuje. To, že jsme v temné místnosti, není hřích. Je to nezaviněný stav, ale rozhodně máme obrovské štěstí, když nám někdo ukáže vypínač. Značně nám to projasní život. Můžeme začít číst knihy, vidět ostatním do obličeje, zkoumat barvu stěn a obdivovat potvůrky, které se v místnosti hemží.

Stejně tak když i svá takzvaná omezení uvidíme jasně, přesně, s jemností, dobrotivostí a laskavostí, a když je pak dokážeme pustit a skutečně se otevřít, začneme zjišťovat, že náš svět je rozlehlejší, příjemnější a úchvatnější, než jsme si celou dobu mysleli. Jinými slovy klíčem k tomu, abychom se cítili celistvější a naopak se přestali cítit odstrčeně a ochable, je schopnost zřetelně nahlédnout, kým jsme a co děláme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když není úniku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.