Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kamila Bolfová, Jan Kršňák

Kdyby lidi byli stromy

Ilustrace: Olga Yakubovskaya
Sazba a obálka: Bušek & Dienstbier
Formát ePub: Štěpán Böhm
Jazyková redakce: Marie Rákosníková
Odpovědná redaktorka: Lenka Kubelová
Tisk: TNM PRINT

První vydání
Praha 2020

Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7 569. publikaci

Text © Kamila Bolfová, 2020
Text © Jan Kršňák, 2020
Ilustrace © Olga Yakubovskaya, 2020

www.alferia.cz

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1533-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-1532-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-1041-4 (print)

Upřímné poděkování za důvěru ve vznikající knihu patří

Lukášovi Vlčkovi z Krajského

centra vzdělávání a Jazykové školy

v Plzni a Janě Slezákové za možnost otestovat hry i slova knihy s dětmi

ze Základní školy Inspíria

v Záluží u Plzně

Bez těla bychom nevěděli, kdo jsme. Ani kde jsme. V těle pobíháme po světě, v těle můžeme vnímat a cítit všechnu jeho životodárnou krásu. V sobě a kolem nás. Můžeme se jí dotýkat, můžeme díky ní tančit, můžeme se jí nadechnout. Můžeme ji potkat a vtáhnout do sebe a potom ji s každým výdechem, mrknutím či pohybem ruky zase poslat dál po krajině. Když přijdeme domů, naše tělo se uvolní a zaraduje. Naše tělo se ale také uvolní a zaraduje, jakmile vyjdeme ven, třeba do lesa. Uvolněné a radující se tělo chápe, že nejen ono samo, ale i celá Země je naším domovem. Stejně jako je domovem pro všechny stromy, ptáky a houby. Máme tělo, které je drobným kouskem krajiny, v níž žijeme. Jsme Zemí. Tvoříme ji svými doteky, pocity, myšlenkami, pohyby očí, kroky i skoky. Žijeme na ní a ona žije pod námi, nad námi, kolem nás i v nás.

„Jsme zpomalené zvukové a světelné vlny,

chodící chomáče frekvencí sladěných s vesmírem.

Jsme duše oděné do posvátných biochemických hábitů

a naše těla jsou nástroje, prostřednictvím kterých

naše duše hrají svoji hudbu.“

Albert Einstein

Kdyby lidi byli stromy

Jaké by to asi bylo, kdyby lidi byli stromy?

Stáli by pevně na jednom místě. Byli by malí nebo velcí. Štíhlí nebo tlustí. Pevní nebo slabí. Byli by ohební, rozvětvení, rovní či křiví. Byli by zkrátka různí. Počkat! Takoví přeci lidé jsou! Lidé, stejně jako stromy, jsou různí. Každý člověk je jiný.

Ale lidé, na rozdíl od stromů, často řeší, jací jsou. Jestli jsou dost štíhlí nebo jestli nejsou moc tlustí. Jak to, že jsou tak vysocí, anebo naopak malí, proč jsou vlasatí, anebo naopak holohlaví? Nebo proč se někdo směje nahlas a jiný jen potichu, uvnitř? Slyšeli jste někdy, že by se dub trápil, že je moc silný? Nebo že by bříza řešila, že je tenká a bílá?

„Proč já, borovice, mám jehlice tak dlouhé a ostré?“

„Proč já, lípa, mám jiné květy než jabloň?“

Stromy si tohle nikdy neříkají. Příroda moudře zařídila, že všichni tvorové jsou v pořádku právě takoví, jací jsou. Právě tak je jim dobře. Radují se, že jsou sami sebou a mají se rádi. I když jsou různí.

I Terezce se líbí, že mezi stromy je ohromná rozmanitost. Každý den se prochází březovým hájkem, který žije hned u nich za domem. V březovém hájku mezi břízami bydlí její kamarádka líska. Často si spolu povídají, zatímco Terezka sbírá lískové oříšky, rozbíjí je a cpe si je do pusy. Líska si nikdy Terezce nestěžovala, že žije obklopena samými břízami a vůbec nikde po těle nemá kmen bílý jako ony.

Jó, kdyby lidi byli stromy, byli by klidně a spokojeně tím, kým jsou. Třeba lískou žijící mezi břízami. Anebo švestkou obsypanou švestkami.

Co myslíte, děti, žila někdy někde švestka, co plodila jablka? Anebo lípa, která se rozhodla, že na ní dozrají bukvice? Kdybyste byly třeba švestkou, dávaly byste světu švestky. Některé by možná byly nedokonalé, červivé a kyselé, ale to by vůbec nevadilo, protože jiné by určitě byly krásné, šťavnaté a sladké. A kdo by chtěl být jabloní a plodit jablka? A kdo by byl radši ořešákem a házel pod sebe na zem vlašské ořechy? Každý dává světu své plody, a tak je Příroda pestrobarevná a zajímavá. Kdyby všichni byli stejní, byla by na světě nuda a zmizela by z něj krása.

Proto je prima, že někdo má dlouhé prsty a naučí se díky tomu parádně hrát na klavír a někdo jiný má prsty kratší, ale zase krásně maluje. A další má rychlé nohy a dobře běhá a někdo další umí obratně vyšplhat na strom, anebo dokáže vylézt na ten nejvyšší kopec. A někdo jiný vymyslí úžasný vynález a někdo nevymyslí úžasný vynález, ale zase se rád stará o koně nebo o psy. Někdo zná spoustu vtipů a někdo, jako já, si nepamatuje ani jeden.

Jó, kdyby lidi byli stromy, bylo by jim v jejich tělech hezky, stejně jako je stromům krásně v jejich kmenech s korunou nahoře a kořeny dole.

Každý je jiný. Terezka, například, je ze třídy třetí nejvyšší, pátá nejtenčí, má druhé nejtmavší vlasy, stejně jako tři další spolužáci ještě neumí plavat, nosí nejstrakatější trička a dokáže vylézt úplně nejvýš po stromě, co žije na školní zahradě. Jednou si Terezka s kamarádkou lískou povídala o důležitých věcech tak dlouho, až se setmělo a Terezka usnula opřena o její kmen.

Zdál se jí sen. Ocitla se na lesní mýtině. Všude kolem létali ptáci a rostly houby. Najednou před ní stála zajímavá paní.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Terezka.

„Jmenuji se Příroda,“ řekla paní.

Terezka cítila, že je to dobrá a milující paní, ale vypadala velmi zvláštně. Měla tisíc těl a tisíc hlav, stádo rukou a hejno nohou. Každá z hlav měla nekonečno očí a všechny se teď dívaly na Terezku.

„Kde to jsem?“ zeptala se Terezka.

„Jsi u mě doma,“ odpověděla Příroda. „Tam, kde bydlím.“

„Vypadá to tu jako na světě,“ poznamenala Terezka zvědavě.

„Však ano,“ začala Příroda klidným hlasem vyprávět: „Já bydlím na světě. Celý svět je můj domov. Každý strom. Každý pták. Každá houba. Každý les. Každé zvíře. Každý člověk. Celý svět. Já jsem všude doma. A ty jsi zas doma u mě.“

Potom Terezku objala a láskyplně ji začala hladit po vlasech a Terezka se cítila klidná a spokojená a milovaná. Najednou viděla, jak se postupně mění v lísku s lískovými oříšky. Na hlavě jí rašily větve a z nohou jí vyrážely kořeny. Nejprve se jí to líbilo, ale pak ji napadlo, že se vlastně nechce stát lískou, protože se jí líbí být Terezkou.

Protože být Terezkou je taky o tom dát si velkou lžíci medu přímo do pusy a vychutnávat si jeho lahodnou sladkou chuť. Být Terezkou znamená zažívat chvíle, kdy se v horkém dni napije studené, čisté vody a cítí, jak jí protéká celým tělem. A být Terezkou také umožňuje objímat se s maminkou nebo tatínkem. Anebo s oběma najednou.

Terezka byla Terezkou moc ráda. Líbilo se jí její tělo. Cítila se v něm krásně. A teď už navíc věděla, že v něm bydlí Příroda. Od chvíle, kdy si povídala s Přírodou, cítila, že její srdce a Srdce Přírody jsou propojená.

Hned na to se probudila, rozloučila se s lískou i březovým hájkem a vrátila se domů, kde na ni vystydle čekala večeře od maminky. Bramborová kaše s cizrnovými karbanátky.

„Mami, jakým stromem bys chtěla být?“ zeptala se Terezka s plnou pusou studené kaše.

„Asi tisem,“ odpověděla maminka.

Hry pro lidi a stromy

SETKÁNÍ STROMŮ NA MÝTINĚ

Děti se postaví do kruhu, jako stromy okolo mýtiny. Nikdo nemluví, jen jeden. Ten klade různé otázky tak, aby odpověď byla vždy výhradně „ano“ nebo „ne“. Kdokoli cítí, že jeho odpovědí je „ano“, vstoupí do kruhu a chvíli v něm postojí. Nikdo jeho odpověď nekomentuje a on nemusí nic vysvětlovat. Rozhodnutí je vždy na tom, kdo jde do kruhu. Dokonce ani nemusí odpovědět pravdivě. Na otázku: „Kdo má doma psa?“ mohou vstoupit do kruhu i majitelé plyšáků, anebo ti, kteří po psovi touží. Je to jen a jen jejich rozhodnutí.

Když se na mýtině setkají stromy, které mají něco společného, chvíli si spolu radostně zatančí a zase se vrátí na svá místa v kruhu. Jsou rády, že mají něco společného, takže často tančí tak radostně, že se smějí i ti, kteří zrovna na mýtině netančí.

Otázky pro inspiraci: Kdo přišel do školy pěšky? Kdo má světlé vlasy? Kdo má kraťoučké vlasy? Kdo má dlouhé nohy? Kdo má sourozence? Kdo ví, jak se dostat do nejbližšího lesa? Kdo má rád stromy? Kdo má svůj oblíbený strom, za kterým chodí? Kdo umí vylézt na strom? Kdo má doma králíka? Kdo má doma jiné zvíře? Kdo má někdy strach? Kdo někdy něco ukradl? Kdo rád tančí? Teď půjdou do středu všichni, kdo měli k snídani kakao!

Je důležité, aby nedocházelo k hodnocení odpovědí, a je podstatné, aby se všechny děti objevily uvnitř kruhu. Poslední otázka může být taková, na kterou všichni odpoví ano a půjdou do středu. Například: kdo se rád raduje a směje? Kdo má rád sladkou chuť?

JEDEN DEN V PRALESE

Děti stojí s nohama zarostlýma do země. Jsou stromy. Cítí své tělo, svůj kmen. Je ráno, slunce teprve vychází, prales vstává. Děti si lehce poklepávají sevřenými pěstmi po těle – probouzí je ze spánku. Poplácávají a poklepávají se od kotníků, přes holeně a kolena, po stehnech, až na břicho. Pak střídavě po zádech a po břichu a hrudníku, pak po ramenou a nakonec se prsty jemně poťukávají po tvářích a po vlasech. Zatímco si probouzejí hlavu, sem tam se ozývají i dávno probuzené nohy. Občas zazní dupání chodidel po zemi, občas někdo dokonce povyskočí. Přitom se stále poklepávají po hlavě. Postupně pak průvodce děti výzývá, aby začaly vydávat „zvuky pralesa“. Jak kdo chce. Průvodce zdůrazní, že v lese se ozývají různé zvuky od tichých až po hlasité. Brzy jsou opravdu slyšet. Průvodce povzbuzuje děti, aby dělaly ještě větší kravál, protože zvuk pralesa bývá ten nejhlasitější a nejpestrobarevnější. Potom průvodce obchází děti a ten, koho pohladí, ztichne, položí se na zem, zavře oči a zaposlouchá se do pralesa, jenž je stále tišší a tišší. Nakonec je slyšet jen vlastní dech a snad i povídání hub, které žijí mezi kořeny pralesních stromů. Jaké to je, když jde prales spát? Co při tom cítím?

NA STROMOČLOVĚKA

Každý si najde místo, kde se cítí dobře. Tam bude stát a stávat se stromočlověkem. Během hry může mít strom oči otevřené, pootevřené či zavřené. Čekat, až se ptáci konečně usadí, lze i se zavřenýma očima, ale je to těžší.

Průvodce provází děti následujícími instrukcemi. Nohy postavíme na šířku pánve, ruce podél těla jsou uvolněné a cítí vítr vanoucí kolem. Chodidla – nejlépe bosá – vrůstají do země a zapouštějí kořeny. Představte si, jak se vám kořeny a kořínky z chodidel zapouštějí až do hloubi Země. Hlava se vytahuje směrem k nebi. Brada se zasune trochu ke krku. Celé tělo se vytahuje za hlavou, dokud nezdřevění. Vnímejte sílu v nohou, pevnost těla od pasu dolů a pružnost větví a kmene od pasu nahoru. Vaše ruce, které jsou teď větve, rostou směrem k nebi. Na okamžik vytáhněte svoje větve co nejdál za Sluncem a nechte vítr, aby si s nimi pohrál. Ve větru se stromy často navzájem dotýkají. Když vítr ustane, stromočlověk zůstane stát sám, se svými kořeny a svými větvemi, které teď volně spustíte k tělu. Pokuste se strávit dvě minuty vestoje se vztyčenou hlavou a dívat se do dálky. Některý stromočlověk to vydrží a jiný to nevydrží.

Důležité je, aby hráli i dospělí. Na začátku nemusí děti vydržet dvě minuty. Začněte klidně na deseti vteřinách a každý den přidávejte jednu nebo pět vteřin. Je důležité, aby zadaný čas vydržel alespoň dospělý průvodce. Neokřikujte děti, že je zakázáno se hýbat a jak to, že nevydrží v klidu ani deset sekund. Jděte příkladem. Být stromočlověkem se učíme i pozorováním.

RUČKY TVOŘÍ LES

Děti se posadí a povídají, jaké bylo stávat se stromem. Jaký strom si představovaly, jak se cítily v jeho kůře? Na sdílení slov může volně navazovat práce rukou. Děti se mohou pokusit namalovat či vymodelovat strom, kterým se stávaly. Vezměte co největší list balicího papíru a nechte ve třídě vyrůst celý les. Může to být kolektivní koláž nebo sousoší. Nakonec si les dlouze prohlédněte a všimněte si, jak je krásný, i když je každý strom jiný.

Kdyby lidi byli ptáci

Terezka se ráda ptala. Byla to její nejoblíbenější zábava. Ptala se tolik, že jí spolužáci dali přezdívku Zvědavka, protože jim někdy připadala zvědavá až příliš. Byla to pěkná přezdívka, Terezka ji měla ráda a často svoje výkresy podepisovala jménem Terezka Zvědavka.

Nejen lidé jsou zvědaví. I stromy mají spoustu otázek a rády se dozvídají nové věci. Ale jak to má strom udělat, aby se dozvěděl něco z vedlejšího lesa, když má kořeny, které ho drží pevně v zemi. Nemůže se jen tak vydat na procházku a popovídat si se stromy z druhého lesa o tom, co je u nich nového? Když my lidé něco nevíme, můžeme se sebrat a jít se zeptat, klidně až do vzdálené země, ale strom nic takového udělat nemůže.

Naštěstí mají stromy hodně kamarádů. Ptáky. Strom bez ptáků, to je jako tělo bez pocitů, jako hlava bez myšlenek, nápadů a otázek. Stromové tělo netvoří jen kmen, listoví a kořeny, ale také ptáci. Bez ptáků není strom zdaleka celý.

Jó, kdyby lidi byli stromy, všimli by si, že ke každé koruně, která se tyčí na jednom místě a nikdy nikam nechodí, patří i ptáci, kteří létají, kam se jim zachce.

Díky ptákům se stromy dozvídají zajímavé věci. Protože ptáci létají všude možně, neustále pozorují a zažívají zajímavé příhody a o všem, co objeví a prožijí, pak každému, koho potkají, dlouze vyprávějí, štěbetají a zpívají. Ptáci toho ví opravdu hodně a nebojí se o tom mluvit. A díky ptákům toho ví hodně i stromy.

Nazítří Terezka na lísce objevila ptačí hnízdo. Hned se na něj začala lísky vyptávat a dozvěděla se, že do něj sojky snesly sedm strakatých vajíček. Jak to strom dořekl, vykoukla z hnízda sojka a začala lísku opěvovat. Říkala, jak je laskavá a hodná a že sojky jsou jí neskonale vděčné, že jim dovolila, aby si na ní upletly hnízdo.

„Je tu nádherné bezvětří,“ zaštěbetala sojka a odmlčela se, aby zkontrolovala svých sedm vajíček. Terezce i lísce bylo z jejích slov pěkně teplo a obě se usmívaly. Obě se cítily jako doma, v bezpečí a plné lásky a byly veselé. Cítily se být domovem, v jehož pokojích přebývají dvě sojky a sedm kuřátek, které se co nevidět proklovají na světlo světa. Každý strom je domovem pro ptáky a každý člověk je pokojem pro život.

Terezka se pohodlně usadila do trávy a nechala sluníčko, aby jí svítilo do tváře. Vzpomněla si na sen, který se jí tu včera zdál. Cítila se podobně jako v něm. Zase se nacházela v Srdci Přírody. Přivřela oči a začala dýchat ještě pomaleji než doposud. Líska na ni shodila jeden lístek.

„Proč na mě házíš lístky?“ zeptala se Terezka Zvědavka.

„Svítíš jako slunce,“ řekla líska, „zachtělo se mi tě pohladit.“

„Tak to jo,“ pochopila Terezka a dál se vyhřívala na sluníčku.

Ale její myšlenky byly někde jinde. Létaly po březovém hájku, skákaly a dováděly. Občas se posadily na větev a klidně odpočívaly. Pak znovu zamávaly křídly a slétly dolů k zemi, aby tam sebraly semínko ležící v kapradí a spolkly ho. Anebo se naopak vznesly vzhůru a společně vytvořily hejno, které ladně a tanečně létalo nad špičkami stromů. „Myšlenky jsou úplně jako ptáci,“ pomyslela si Terezka.

Ptáci někdy létají ze stromu na strom, z větve na větev, sem a tam. Jindy zas klidně sedí na plotě, na střeše nebo na větvi a rozhlížejí se kolem. Někdy sedí sami a jindy jich na jednom místě vysedává pohromadě celé hejno. Každopádně se málokdy stane, aby vysedávali potichu. Většinou štěbetají, švitoří, zpívají, křičí, hudrují, cvrlikají nebo čimčarují. Ptáci zkrátka moc rádi vyprávějí, co se kde šustlo, šustí a šustne.

Jo, kdyby lidi byli ptáci, věděli by, jak myšlenky nesmírně rády létají ze strany na stranu a jak se, stejně jako ptáci, rády houfují a štěbetají jedna přes druhou.

Terezka nad hlavou zaslechla třepot ptačích křídel a otevřela oči. Sojčák, kterému všichni přezdívali línej pták, přinesl sojčici velkou, tlustou žížalu, aby neměla při sezení na vajíčkách hlad. Jak měl volný zobák, okamžitě se pustil do oznamování nejnovější noviny.

„Ve vedlejším lese chtěly těžké stroje kácet stromy! Hrozné nebezpečí! Stojí tam krásné, staleté buky a ty stroje je chtěly všechny rozřezat na kousky a odvézt pryč!“ vyprávěl línej pták překotně a klidně zároveň.

„To je strašné,“ řekla líska.

„Úplně mě z toho bolí srdce,“ dodala Příroda.

Sojčák štěbetal dál: „Naštěstí se tam však objevila skupina moudrých a mocných lidí a zabránila jim v tom. To jste měli vidět, jak stroje upalovaly z lesa pryč! Až se za nimi prášilo!“

„Takže žádný strom nakonec neporazily?“ zeptala se líska.

„Jeden jo, bohužel,“ řekl línej pták a vykakal hovínko, které spadlo Terezce přímo na koleno.

„Proč na mě házíš bobky, línej ptáku?“ zeptala se Terezka zvědavě.

„Je v něm semínko ze staré třešně,“ odpověděl klidně sojčák, „když ho vezmeš a zakopeš do země, vyroste tu třešeň. Namísto toho stromu, který pokáceli. A až budeš velká, budeš mít plno třešní.“

Terezka to udělala a napadlo ji, že by měla semínko zalít, protože nově zasazené stromy je vždycky potřeba zalít – to věděla.

„Musím pro vodu,“ oznámila Terezka lísce a sojkám.

„Nemusíš,“ odpovědělo jí Srdce Přírody, „já to zařídím.“ A spustil se déšť a zalil semínko staré třešně.

Hry pro lidi a ptáky

SOJKY ZOBAJÍCÍ MYŠLENKY

Děti chodí po třídě (či venku) po dvojicích. Jedna sojka vede a druhá sojka je vedena. Ta, která je vedena, má zavřené oči. Je to slepá sojka. Ten, kdo vede, se rozhlíží kolem a přemýšlí, co by slepá sojka mohla sezobnout. Třeba kůru stromu, flek na zdi, anebo list květiny. Dovede ji až k listu a nastaví jí hlavu co nejblíž svému nápadu – myšlence. Tak blízko, aby sojka, až otevře oči, neviděla nic jiného, než co má vidět: strom, list nebo flek. Pak dá vidící sojka slepé sojce znamení, aby na deset vteřin otevřela oči. Když to udělá, její pohled sezobne myšlenku: vynadívá se na flek, list nebo kůru stromu. Pak je slepou sojkou zase ta, která předtím viděla a vodila. A tak se děti střídají stále dokola a objevují, co všechno lze v okolí sezobnout.

HONÍCÍ SE PTÁCI

Na zemi leží stromy a odpočívají. Mezi nimi se honí dva ptáci. Jeden se snaží utéct mezi stromy a druhý jej pronásleduje. Je to jiná verze hry na babu. Když honící chytí utíkajícího, vymění se a první honí druhého. Utíkající pták se ovšem může rozhodnout, že se schová. Udělá to tak, že přeskočí ležící strom. Potom se stává stromem (lehne si), zatímco doposud ležící strom se stává pronásledujícím ptákem a pták, který předtím někoho chytal, se sám stává chytaným. Může se také kdykoli schovat do stromu, a pak se vše opakuje.

Děti mají sklon se neschovávat a dlouho se honit. Je dobré je povzbuzovat ke schovávání – ať se schovávají co nejrychleji. Cílem hry je zažít si ten pocit, kdy tělo neví, jestli utíká, anebo honí, anebo odpočívá.

PTAČÍ HEJNO

Každý si zvolí, jakým je ptákem, a jenom tak si létá. Létá si, jak chce a kudy chce. Přitom si vybírá, jaká má křídla, zda dlouhá nebo krátká, rychlá nebo pomalá, modrá, červená, žlutá či zelená, a jestli letí na skálu, přes oceán nebo k elektrickým drátům. Všem to nahlas sdělí, jaká má křídla a kam letí. Když uslyší, že má někdo stejná křídla jako on, slétnou se dohromady a létají společně ve dvojici, trojici nebo čtveřici. Když chce svá křídla změnit, oznámí, že teď má jiná křídla, a připojí se k jinému hejnu. Anebo si ptáci létají sami. Nebo si sednou vedle sebe do řady jako ptáci na drátě. Jsou-li děti starší a klidné, mohou si hrát na hejna ptáků i poslepu.

V jiné verzi této hry mají všichni ptáci stejná křídla, ale každý si létá po svém. Průvodce pak řekne, kdo je v hejnu řídícím ptákem. Všechny děti se musí okamžitě shluknout za ním a vytvořit hejno, které předního ptáka následuje. Vedoucí pták rozhoduje, jestli se poletí doprava, nebo doleva, popředu, anebo pozadu, poslepu, hopsavě… Po chvíli je předním ptákem jmenován někdo jiný, anebo se děti do role řídícího ptáka mohou jmenovat samy, ale v tom případě hrozí, že se nevystřídají všechny, jelikož aktivnější a dominantnější děti mívají chuť být řídícím ptákem neustále. V této verzi jde zároveň o individualitu ptáků a o hejno hravě se vznášející nad polem, kde všichni ptáci společně vytvářejí zajímavé obrazce.

V ptačích hrách se rozehrává pohyb, létání, setkávání a opětovné rozlétávání. Ať se hra vyvíjí jakkoli, je na závěr dobré děti přivést ke klidu. Měly by si opět na chvíli sednout nebo lehnout na zem a pozorovat, jak dýchají a jak jsou. Jak se zpomaluje dech a zklidňuje jejich tělo.

RUČKY TVOŘÍ KŘÍDLA

Děti si potom mohou nakreslit obrázek nebo z barevných výstřižků, z modelíny či jiné hmoty stvořit ptáka, v jehož peří se jim nejvíc líbilo. Ať se jim představivost rozletí nejen napříč barvami, ale i tvary. Ptáci jsou rozmanití a pestrobarevní. Jsou to individuality, ať už sedí společně v hejnu, anebo každý sám. Ptáci samozřejmě mohou žít v lese vytvořeném již v předcházející kapitole na plachtě balicího papíru. Tak budou děti zažívat návaznost příběhu a her nejen ve vlastním těle, ale i na vlastní oči a „na vlastní ruce“.

Není-li materiálu a místa nazbyt, může se modelína z lesa použít na modelování ptáků, takže se les promění v rozlétané hejno ptáků. I tak si ruce zažijí návaznost příběhu.

Kdyby lidi byli houby

Kde si myslíte, děti, že má strom srdce? Někde uprostřed kmene? Podobně jako člověk, který má srdce kousek vlevo a nahoru od středu těla? Anebo má strom srdce v koruně, tam, kde se švitořící lístky dotýkají slunečních paprsků? Nebo má strom srdce pečlivě schované pod zemí, ve svých kořenech, aby mu ho nikdo nemohl poranit ani vzít?

A co kdyby to bylo ještě jinak? Co kdyby měl strom srdce tak velké, že se do stromu vůbec nevejde? Co kdyby srdce stromu bylo větší než strom sám? A přesně tak to je. Srdce stromu je mnohem větší než strom sám. Je totiž stejně velké jako Srdce Přírody.

Například srdce lísky se rozléhá po celém březovém hájku a ještě dál. Bije nejen ve všech kmenech lísky, v její koruně a kořenech, ale také mezi větvemi, mezi kořeny, ve skulinách v kůře, v sojkách, v jejich hnízdě a dokonce i uvnitř sojčích vajíček. Zajímavé, že?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdyby lidi byli stromy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.