Jak žít dobrý život

Starověké umění stoické radosti

William B. Irvine

Jak žít dobrý život
Starověké umění stoické radosti
William B. Irvine

A Guide to the Good Life: The Ancient Art of Stoic Joy
Copyright © 2009, Oxford University Press

Český překlad podle anglického originálu A Guide to the Good Life: The Ancient Art of Stoic Joy vydalo nakladatelství Blue Vision v Praze roku 2020.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být šířena bez výslovného souhlasu vydavatele.

V knize použité názvy programových produktů, firem apod. mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

Odpovědný redaktor: Martin Kysela
Překlad: Alena Novotná
Jazyková korektura: Eva Navrátilová
Odborná korektura: Pavel Macek
Obálka: Simon Anfilov
Sazba: Milan Vilímek Jihlavský

Vydání první

Blue Vision, s. r. o.
Kaprova 42/14
110 00 Praha 1 – Staré Město

www.bluevision.cz
redakce@bluevision.cz

ISBN 978-80-87672-78-5 (brožovaná)

ISBN 978-80-87672-79-2 (EPUB)

ISBN 978-80-87672-80-8 (MOBI)

ISBN 978-80-87672-81-5 (PDF)

Na památku Charlieho Doyla,
jenž mě naučil, že mám zůstat v loďce,
i když zrovna nevesluji

Obsah

Úvod

Plán života

ČÁST PRVNÍ

Úsvit stoicismu

KAPITOLA PRVNÍ

Filozofie se zajímá o život

KAPITOLA DRUHÁ

První stoikové

KAPITOLA TŘETÍ

Římský stoicismus

ČÁST DRUHÁ

Psychologické techniky stoiků

KAPITOLA ČTVRTÁ

Negativní vizualizace: Co nejhoršího se může stát?

KAPITOLA PÁTÁ

Dichotomie kontroly: Jak se stát neporazitelným

KAPITOLA ŠESTÁ

Fatalismus: Oprostit se od minulosti… a přítomnosti

KAPITOLA SEDMÁ

Sebezapření: O vyrovnání se s temnou stranou požitku

KAPITOLA OSMÁ

Meditace: Pozorujeme, jak praktikujeme stoicismus

ČÁST TŘETÍ

Rady od stoiků

KAPITOLA DEVÁTÁ

Povinnost: O milujícím lidstvu

KAPITOLA DESÁTÁ

Společenské vztahy: O jednání s ostatními lidmi

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Urážky: Jak se povýšit nad ponižování

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Smutek: Jak zahnat slzy rozumem

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Vztek: Jak překonat antiradost

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Osobní hodnoty: O honbě za slávou

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Osobní hodnoty: O životě v blahobytu

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Exil: Jak přežít změnu místa

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Stáří: O vyhoštění do domova seniorů

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Umírání: O dobrém konci dobrého života

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Jak se stát stoikem: Začněte hned a připravte se na výsměch

ČÁST ČTVRTÁ

Stoicismus pro moderní život

KAPITOLA DVACÁTÁ

Úpadek stoicismu

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Úvahy o stoicismu

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Praktikování stoicismu

Doporučená četba pro stoiky

Citace

Poděkování

K sepsání knihy je zapotřebí více než jen autora. Dovolte mi tedy, abych poděkoval těm, kteří k realizaci této knihy přispěli.

Nejprve poděkuji Wrightské státní univerzitě, že mi poskytla volno za účelem seberozvoje, díky němuž tato kniha vznikla. Také děkuji svému oddělení, že mi v roce 2005 umožnilo učit kurz o helénistické filozofii, a díky tomu jsem mohl vyzkoušet naživo první část této knihy.

Děkuji těm, již (i když ve většině případů nevědomky) hráli významnou roli v mém „programu dobrovolného nepohodlí“, včetně Jima McCuthcheona z McCuthcheon Music, Debbie Stirsmanové z jógového centra Inner Dance a mých kamarádů z veslařské asociace Greater Dayton. Zvláštní poděkování patří těm, kteří měli tu odvahu veslovat hned za mnou: Judy Dryerové, Chrisi Luhnovi a Michaelu McCarthymu. Děkuji Michaelovi, že mi pomohl objevit svět nepohodlí vyčíslený ergy (jednotka práce, pozn. překladatele), a za jeho mnohé návrhy, jež se týkaly terminologie v sedmé kapitole.

Děkuji Cynthii Kingové, která si přečetla a okomentovala můj rukopis. Také díky Billu Kingovi, jenž, ačkoli nepřizná svou oddanost stoickému krédu, byl v mnohém inspirací mému stoicismu.

Děkuji nespočtu anonymních čtenářů, kteří mi pomohli naostřit argumenty použité v této knize. V neposlední řadě děkuji Cybele a Tomovi v nakladatelství Oxford University Press, že byli tak trpěliví a zaujali roli vytrvalé literární porodní báby.

Avšak největší dík patří mojí ženě Jamie, že mi poskytla čas a hlavně prostor napsat tuto knihu.

Předmluva k českému vydání

Představte si, že sedíte se starším (moudřejším) rodinným přítelem třeba v kavárně u šálku silného espressa, a jak už to tak chodí, mezi řečí si stěžujete na X, Y, Z: pracovní, partnerské či rodinné problémy, zdravotní, finanční, psychické a jiné trable, anebo dokonce existenciální problémy typu utrpení, smyslu života či strachu ze smrti; prostě na to, co člověka trápí, co svět světem stojí.

Váš moudrý přítel se zamyslí, napije se kávy a řekne: „Já vím, ale zkus se na to podívat takhle. Staří stoici říkají, že…“

Posloucháte, přemýšlíte, přikyvujete: „Jo, jo, máš pravdu, to dává smysl…“

Po cestě domů vám to všechno vrtá hlavou, usínáte klidnější. Seženete si doporučenou literaturu, čtete, chápete více. Postupem času změníte perspektivu, vzpomenete na rady od přítele i z knih, a když je třeba, použijete je v praxi – a ono to fakt funguje, je vám lépe!

Přesně tak se čte kniha profesora Williama B. Irvina – není to další self-help příručka, po níž za pár let ani neštěkne pes, anebo nudná, složitá a nepoužitelná teorie, kterou si často řada lidí pod filosofií vybaví.

Jak žít dobrý život je praktický manuál staletími ověřeného systému osobní transformace a rozvoje, jasně, srozumitelně a především laskavě vyskládaná příručka pro člověka 21. století. Není náhoda, že se Irvinova kniha stala celosvětovým bestsellerem a jedním ze základních stavebních kamenů moderního stoicismu a praktické životní filosofie.

Naučíte se řadu jednoduchých a okamžitě aplikovatelných metod, které vám umožní dosáhnout duševního klidu a radosti ze života, získat psychickou a fyzickou odolnost, vhled i nadhled a stát se lepším člověkem: prostě jak název slibuje, naučíte se, jak žít dobrý život.

Pavel Macek
prokopton.cz

Úvod

Plán života

CO CHCETE od života? Možná odpovíte, že chcete oddaného chotě, dobrou práci a pěkný dům, ale toto jsou ve skutečnosti věci, které chcete v životě. Ptám se, co chcete od života, a to v tom nejširším smyslu slova. Neptám se na cíle, jež si vytváříte během každodenních činností, nýbrž na ten největší životní cíl. Jinými slovy, které věci, o něž snad v životě můžete usilovat, jsou podle vás ty nejcennější?

Mnozí lidé by měli jisté potíže určit takový cíl. Vědí, co během svého života chtějí minutu po minutě nebo dokonce rok za rokem, ale nikdy se ani nepozastavili nad myšlenkou, jaký je jejich největší životní cíl. Snad je pochopitelné, že nad tím nepřemýšleli. Naše kultura nevede lidi k tomu, aby o takových věcech přemýšleli, poskytuje jim nekonečný proud rozptýlení, takže o nich ani přemýšlet nemusí. Ale jistý velký životní cíl je pilířem filozofie života. Což znamená, že pokud nemáte nějaký velký životní cíl, chybí vám koherentní filozofie života.

Proč je důležité mít takovou filozofii? Protože bez ní hrozí riziko, že svůj život prožijete špatně – že i přes veškerou svoji aktivitu, přes všechna příjemná rozptýlení, která jste si užívali během života, nakonec prožijete neplnohodnotný život. Jinak řečeno, existuje riziko, že až budete na smrtelné posteli, ohlédnete se za svým životem a zjistíte, že jste promarnili svou jedinou šanci na život. Místo abyste ho strávili tím, že hledáte něco skutečně důležitého, promarnili jste jej kvůli tomu, že jste se nechali rozptýlit různými tretkami, které život nabízí.

Řekněme, že ve svém životě naleznete svůj velký cíl. Řekněme, že dokážete vysvětlit, proč stojí za to tohoto cíle dosáhnout. I přesto hrozí nebezpečí, že budete žít neplnohodnotně. Obzvlášť pokud nemáte efektivní strategii, jak toho cíle dosáhnout. A proto je druhým pilířem životní filozofie strategie, jak nějakého velkého životního cíle dosáhnout. Tato strategie určí, co musíte dělat, zatímco budete vykonávat své každodenní činnosti, abyste co možná nejvíce zvýšili své šance na to, že od života získáte to, co je pro vás absolutně nejcennější.

JESTLIŽE CHCEME učinit opatření, abychom nepromrhali svoje bohatství, snadno vyhledáme experty, kteří nám pomohou. Při nahlédnutí do telefonního seznamu najdeme nějaké číslo certifikovaného finančního poradce. Tito lidé nám mohou pomoci v rozhodnutí, jaké jsou naše finanční cíle. Například kolik peněz bychom si měli šetřit na důchod. Jakmile takový cíl najdeme, oni nám poradí, jak ho dosáhnout.

Nyní předpokládejme, že chceme předejít promrhání ne svého bohatství, nýbrž života. Možná vyhledáme experta, jenž nás povede: životního filozofa. Tento člověk by nám pomohl přemýšlet nad našimi životními cíli a nad tím, které z nich ve skutečnosti stojí za to následovat. Takový člověk by nám připomínal, že se musíme rozhodnout, které cíle mají přednost v případě, když není možné je následovat zároveň – a to se může stát. Tento člověk nám pomůže utřídit naše cíle a vytvořit jejich hierarchii. Cíl, jenž je na vrcholu této hierarchie, bude tím, čemu já říkám velký životní cíl – je to cíl, který bychom neměli dát za oběť jiným cílům. Poté, co nám životní filozof pomůže takový cíl vybrat, pomůže nám také vytvořit strategii, abychom jej dosáhli.

Jako místo, kde bychom mohli najít životního filozofa, se nabízí filozofická fakulta nějaké místní univerzity. Pokud navštívíme zdejší kanceláře, nalezneme filozofy specializující se na metafyziku, logiku, politiku, vědu, náboženství a etiku. Také můžeme najít filozofy zaměřující se na filozofii sportu, feminismus, a dokonce na filozofii filozofie. Ale pokud se zrovna nenacházíme na nějaké neobvyklé univerzitě, nenalezneme žádného životního filozofa, jakého si já představuji.

Nebylo tomu tak vždycky. Například mnozí řečtí a římští filozofové nejenže měli za to, že životní filozofie jsou hodny rozjímání, ale že smyslem filozofie je i jejich rozvíjení. Tito filozofové se obvykle rovněž zajímali o jiné oblasti filozofie – třeba o logiku – ale pouze proto, že se domnívali, že prohlubování tohoto zájmu jim pomůže k rozvoji životní filozofie.

A co víc, tito starověcí filozofové si své objevy nenechávali pro sebe ani je nesdíleli pouze se svými kolegy filozofy. Naopak zakládali školy a jako žáky přijímali kohokoli, kdo si přál osvojit si filozofii života. Různé školy nabízely různé rady, co mají lidé dělat, aby měli dobrý život. Antisthenés, Sókratův žák, založil kynickou školu filozofie, jež vyznávala asketický životní styl. Aristippos, další Sókratův žák, založil kyrénskou školu, která vyznávala hédonistický životní styl. Mezi těmito extrémy nacházíme jako jedny z mnoha dalších škol tyto: epikúrejskou školu, školu „skeptikoi“ a školu stoicismu, založenou Zénónem z Kytia a jež nás právě zajímá nejvíce.

Filozofové spjatí s těmito školami mají na životní filozofii velmi vyhraněný názor.

Například podle Epikúra „Marnivost je slovem filozofa, jenž nehojí žádného utrpení člověka. Jakož medicína není k užitku, když nevypudí nemoci těla, ani taková filozofie není k užitku, když nevypudí utrpení mysli“.[1] A podle stoika Senecy, o němž v této knize budu hovořit často, „Kdo přichází k filozofovi, nechť si každý den odnáší něco dobrého: buď ať se vrací zdravější, nebo schopnější uzdravit se“.[2]

TUTO KNIHU jsem napsal pro ty, kteří hledají nějakou životní filozofii. Na následujících stranách se zaměřuji na filozofii, jež mi přijde užitečná a o níž mám podezření, že ji mnozí čtenáři uvidí stejně. Je to filozofie starověkých stoiků. Stoická životní filozofie je možná stará, ale zasluhuje pozornost moderního člověka, jenž si přeje prožít jak smysluplný, tak naplňující život. Člověka, který si přeje žít dobrý život.

Jinými slovy, tato kniha nabízí rady, jak by lidé měli žít. Přesněji, budu vystupovat jako průvodce radami, jež před dvěma tisíci lety zformovali stoikové. To je něco, co moji kolegové filozofové obecně neradi dělají, ovšem jejich zájem o filozofii je v první řadě akademický; jejich výzkum je primárně teoretický nebo historický. Oproti tomu můj zájem o stoicismus je rozhodně praktický: mým cílem je začlenit tuto filozofii do svého života a povzbudit ostatní, aby ji přijali i do svých životů. Starověcí stoikové by podle mě schvalovali oba typy snahy, ale také by trvali na tom, že prvotní důvod pro studium stoicismu je uvedení této filozofie do praxe.

Dále si musíme uvědomit, že ačkoli je stoicismus filozofie, má nezanedbatelnou psychologickou složku. Stoikové věřili, že život zamořený negativními emocemi – včetně vzteku, úzkosti, strachu, smutku a závisti – nebude dobrý život. Z tohoto důvodu zaujatě pozorovali pochody lidské mysli, díky čemuž se stali jedněmi z nejlepších psychologů starověkého světa. Vyvíjeli techniky pro prevenci počínajících negativních emocí a pro případ, kdy by selhaly, také techniku pro jejich odstranění. I čtenáři, kteří mají své pochyby o filozofických spekulacích, by se o takové techniky měli zajímat. Konečně, kdo by nechtěl snížit množství negativních emocí ve svém každodenním životě?

PŘESTOŽE JSEM filozofii studoval celý svůj dospělý život, donedávna jsem bohužel stoicismus přehlížel. Moji profesoři po mně nikdy nechtěli, abych stoiky studoval, a i když jsem náruživý čtenář, necítil jsem potřebu o nich číst. Co víc, neviděl jsem důvod, proč rozjímat nad životní filozofií. Místo toho mi vyhovovalo to, co je téměř pro každého běžná filozofie života: strávit den hledáním zajímavé směsi blahobytu, sociálního statusu a potěšení. Jinými slovy, mojí životní filozofií bylo něco, co by snad mohlo být nazýváno osvícenou formou hédonismu.

Ale během páté dekády mého života se stalo, že jsem začal poznávat stoicismus. První takovou událostí byla kniha Toma Wolfea Muž na vrcholu. V tomto románu jedna postava náhle objevuje stoického filozofa Epiktéta a pak o jeho filozofii vypráví každému na potkání. Přišlo mi to pozoruhodné a zároveň matoucí.

O dva roky později jsem začínal s rešeršemi pro knihu o touze. Jako součást výzkumu jsem studoval rady, které byly během staletí udíleny k ovládání touhy. Začal jsem náboženstvími, jež měla o touze co říct, včetně křesťanství, hinduismu, taoismu, súfismu a buddhismu (obzvlášť zen-buddhismu). Dále jsem zkoumal rady, které nabízeli filozofové, ale zjistil jsem, že se k tomuto tématu vyjadřuje pouze hrstka z nich. A mezi těmi, kdo tak činili, vynikali helénští filozofové: epikúrejci, skeptikové a stoikové.

Pro rešerše o touze jsem měl i další motiv. Dlouho mě zajímal zen-buddhismus a měl jsem představu, že když se s ním blíže seznámím při svém výzkumu, nakonec k němu plně konvertuji. Ale k mému velkému překvapení jsem nakonec zjistil, že stoicismus a zen-buddhismus mají některé věci společné. Například oba zdůrazňují důležitost rozjímání nad proměnlivou povahou světa kolem nás a také důležitost ovládání touhy, pokud je to možné. Také nám doporučují vyhledávat klid a radí nám, jak ho dosáhnout a udržet si jej. Dále jsem si uvědomil, že stoicismus se k mojí analytické povaze hodil lépe než buddhismus. Díky čemuž jsem ke svému úžasu zjistil, že si pohrávám s myšlenkou praktikovat nikoli zen-buddhismus, nýbrž stoicismus.

Než jsem začal s výzkumem touhy, stoicismus pro mě byl outsider životní filozofie, ale během studia stoiků jsem zjišťoval, že téměř vše, co jsem o nich věděl, bylo chybné. Věděl jsem, že slovník definuje stoika jako „někoho, kdo je zdánlivě lhostejný nebo neovlivněný radostí, smutkem, požitkem nebo bolestí“.[3] Z toho důvodu jsem očekával, že stoikové budou stoičtí – že to budou emočně potlačená individua. Nicméně jsem zjistil, že cílem stoiků nebylo vymýcení emocí ze života, nýbrž vymýcení negativních emocí.

Když jsem pročítal práce stoiků, narazil jsem na lidi, kteří měli veselý a optimistický přístup k životu (ačkoli také trávili čas přemítáním, co všechno zlého by se jim mohlo stát) a kteří byli naprosto s to užít si radosti života (a zároveň byli opatrní, aby se nestali jejich otroky). Také jsem se překvapivě setkal s takovými, již si radosti cenili. Totiž podle Senecy se stoikové snaží objevit, „jak může duše postupovat stále stejnoměrně a bez nesnází, být sama se sebou spokojena, mít radost při pohledu na sebe samu a tuto radost nepřerušovat“.[4] Také tvrdí, že někdo, kdo praktikuje stoické principy, „nutně prožívá neustálé veselí a hlubokou radost vycházející ze srdce, protože se raduje ze svého a netouží po větším, než co má doma“.[5]

Podobně nám stoický filozof Musonius Rufus tvrdí, že pokud budeme žít ve shodě se stoickými principy, prožijeme „jistou radost a veselé rozpoložení“.[6]

Než aby byli pasivními jedinci, kteří rezignovali na veškerou nespravedlnost a křivdy světa, užívali si stoikové života naplno a tvrdě dřeli na tom, aby ze světa učinili lepší místo. Zvažte například Catona mladšího (přestože nepřispěl žádným dílem ke stoické literatuře, Cato stoicismus praktikoval; vždyť Seneca ho označuje za dokonalého stoika).[7]

Catonův stoicismus mu nezabránil statečně bojovat za obnovu Římské republiky. Také Seneca, zdá se, byl pozoruhodně plný života: Kromě toho, že byl filozofem, také psal úspěšné divadelní hry, byl poradcem císaře a něčím, co bychom dnes nazvali investičním bankéřem prvního století našeho letopočtu. A Marcus Aurelius, vedle toho, že byl také filozofem, byl římským císařem – nejspíše jedním z nejvelkolepějších římských císařů vůbec. Když jsem četl o stoicích, zjistil jsem, že je velmi obdivuji. Byli odvážní, uvážliví, rozumní a disciplinovaní, což jsou všechno vlastnosti, jaké bych také rád měl. Také považovali za důležité splnit svou povinnost a pomáhat jiným lidem – to jsou hodnoty důležité i pro mě.

Během svého výzkumu o touze jsem zjistil, že panuje téměř dokonalá shoda mezi ohleduplnými lidmi, že pravděpodobně nedosáhneme smysluplného života, pokud nedokážeme překonat vlastní nenasytnost. Také se shodovali na tom, že skvělým způsobem, jak zkrotit naši tendenci vždy chtít něco dalšího, je zkrátka přesvědčit sami sebe, že vlastně chceme ty věci, které už máme.

To je důležitý poznatek, ale zůstává otázka, jak toho skutečně dosáhnout. Jak jsem zjistil, stoikové na tuto otázku znali odpověď. Vyvinuli celkem jednoduchou techniku, díky níž se můžeme stát i jen dočasně vděčnými za to, jací jsme lidé, jaký život žijeme, a to bez ohledu na to, jaký ten život zrovna je.

Čím více jsem stoiky studoval, tím více mě lákala jejich filozofie. Když jsem se však o své nově objevené nadšení ze stoicismu snažil podělit s ostatními, zjistil jsem, že nejsem jediný, kdo filozofii špatně pochopil. Jak se zdálo, moji přátelé, příbuzní, a dokonce i kolegové na univerzitě si mysleli, že stoikové jsou jedinci, jejichž cílem je potlačit jakékoli emoce a kteří tudíž vedou pochmurné a pasivní životy. Došlo mi, že stoikové se stali oběťmi kritiky, již jsem až donedávna také podporoval.

Toto uvědomění by mě samo o sobě mohlo motivovat k sepsání knihy o stoicích, takové knihy, která by vše vysvětlovala, ale, jak už se stává, našel jsem mnohem silnější motivaci, než je tato. Po tom, co jsem objevil stoicismus, začal jsem ho, krůček po krůčku, zkoušet jakožto životní filozofii. Tento experiment byl dosud natolik úspěšný, že cítím povinnost podělit se o své poznatky s ostatními ve velkém, protože věřím, že by i další lidé mohli těžit ze studia stoiků a přijetí stoicismu ve svých životech.

ČTENÁŘE JISTOJISTĚ ZAJÍMÁ, co obnáší praktikování stoicismu. Ve starověkém Řecku a Římě by se člověk naučil být stoikem tak, že by chodil do stoické školy, to ale již není možné. Dnešní zájemci o stoicismus by případně mohli pročíst práce starověkých stoiků, pokud by se však o to někdo pokusil, jak se ukázalo, mnoho z těchto prací a knih – především těch od řeckých stoiků – se ztratilo. Navíc, kdyby dotyčný četl práce, které staletí přežily, objevil by, že i přes zdlouhavé diskuze o stoicismu knihy nenabízejí žádný kurz nebo plán pro začátečníky. To je výzva, jíž jsem se postavil při psaní této knihy: vykonstruovat plán za pomoci vodítek rozházených v různých textech o stoicismu.

Přestože zbytek této knihy představuje detailního průvodce pro ty, kteří se chtějí stát stoiky, dovolte mi předem vytyčit několik věcí, jež budeme chtít dělat, pokud chceme přijmout stoicismus jakožto filozofii svého života.

Zamyslíme se nad svými životními cíli. Obzvláště si vezmeme k srdci stoické tvrzení, že mnoho věcí, po kterých toužíme – a to především sláva a bohatství – za to nestojí. Místo toho se zaměříme na snahu o dosažení klidu a něčeho, čemu stoikové říkali ctnost. Zjistíme, že stoická ctnost má velmi málo společného s tím, co si dnešní lidé pod tímto slovem představí. Také zjistíme, že klid, jaký stoikové hledali, nemůžeme navodit pozřením nějakého uklidňujícího léku; jinými slovy, nejde o mrtvolný stav. Spíše je to stav, jejž doprovází absence negativních emocí, jako je zlost, žal, úzkost a strach, jde o stav, který prostupují pozitivní emoce – především radost. Podíváme se na rozmanité psychologické techniky, které stoikové vyvinuli, aby dosáhli klidu a udrželi si jej, a použijeme tyto techniky v každodenním životě. Například se naučíme rozlišovat mezi věcmi, které můžeme ovládat, a těmi, jež ovládat nemůžeme, takže už si nebudeme muset lámat hlavu s tím, co ovládat nemůžeme, a soustředíme svoji pozornost na věci, které ovládat můžeme. Také si povšimneme, jak snadno mohou ostatní lidé narušit náš klid, a naučíme se stoické strategie, které lidem zabrání nás rozrušit.

Nakonec se staneme lepšími pozorovateli vlastního života. Budeme sledovat sami sebe během každodenního života a později se zamyslíme nad tím, co jsme viděli. Budeme se snažit poznat zdroje rozrušení ve svém životě a zapřemýšlíme nad tím, jak se mu vyhnout.

PRAKTIKOVÁNÍ STOICISMU BUDE samozřejmě vyžadovat úsilí, ale to platí pro jakoukoli skutečnou filozofii života. Skutečně, i „osvícený hédonismus“ stojí nějaké úsilí. Životním cílem „osvíceného hédonisty“ je maximalizovat potěšení, které během života zažívá. Aby mohl praktikovat takovou filozofii života, musel by strávit čas objevováním, zkoumáním a hodnocením zdrojů potěšení a následně prozkoumat jakékoli nečekané vedlejší účinky, jež by tato potěšení měla. Pak by musel vymyslet strategie pro maximalizaci potěšení, které prožívá (neosvícený hédonismus, v němž člověk bezmyšlenkovitě hledá krátkodobé potěšení či uspokojení, myslím, není koherentní filozofií pro život).

Úsilí, jaké je nutné vynaložit při praktikování stoicismu, bude pravděpodobně mnohem větší než to pro praktikování osvíceného hédonismu, ale méně náročné, než, řekněme, praktikování zen-buddhismu. Buddhista musí meditovat, což je nejen náročné časově, ale i (v některých formách) fyzicky a psychicky. Praktikování stoicismu na druhou stranu nevyžaduje, abychom si vyhranili nějaké „časové úseky“, kdy budeme „provozovat stoicismus“. Vyžaduje po nás, abychom opakovaně uvažovali nad svým životem, avšak tato období uvažování mohou být obvykle vmáčknuta do chvilek během dne, kdy například stojíme v dopravní zácpě nebo – to doporučil sám Seneca – když ležíme v posteli a čekáme na to, až usneme.

Když se zamyslíme nad „cenou“ spojenou s praktikováním stoicismu nebo jakékoli jiné životní filozofie, čtenáři by si měli uvědomit, že existuje i cena spojená s tím, když jeden nemá žádnou životní filozofii. Už jsem jednu takovou cenu zmínil: je to riziko, že strávíte dny pronásledováním bezcenných věcí a promarníte svůj život. Některé čtenáře v tomto okamžiku možná napadlo, zda praktikování stoicismu není v rozporu s jejich náboženskou vírou. Ve většině případů tak tomu, myslím, není. Obzvláště křesťané zjistí, že stoická doktrína s jejich náboženskými pohledy koresponduje. Například se stoiky sdílí touhu dosáhnout klidu, avšak křesťané by to nejspíše nazvali mírem. Určitě ocení nařízení Marka Aurelia, aby „milovali lidské pokolení“.[8]

Když narazí na Epiktétovo pozorování, že některé věci záleží na nás a jiné ne a že pokud máme špetku rozumu, soustředíme se jen na věci, jež na nás záleží, připomenou si křesťané Pokojnou modlitbu od Reinholda Niebuhra.

Také je možné, aby byl někdo agnostik a zároveň praktikoval stoicismus.

ZBYTEK KNIHY je rozdělen na čtyři části. V první části popisuji vznik filozofie. Přestože se moderní filozofové spíše zabývají ezoterickými tématy, hlavním cílem většiny starověkých filozofů bylo pomoci obyčejným lidem žít lepší životy. Stoicismus, jak uvidíme, byl jednou z nejoblíbenějších z filozofických škol antiky.

V druhé a třetí části vysvětluji, co musíme udělat, abychom praktikovali stoicismus. Začínám popisem psychologických technik, jež vyvinuli stoikové za účelem dosažení a následně udržení klidu. Pak popisuji stoické rady, jak se člověk může co nejlépe vypořádat s každodenním stresem: Jak máme například reagovat, když nás někdo urazí? I když se za dva tisíce let mnohé změnilo, lidská psychologie se změnila málo. Proto mohou lidé žijící v jednadvacátém století těžit ze souboru rad, které filozofové, jako byl Seneca, nabízeli Římanům v prvním století našeho letopočtu.

A konečně, ve čtvrté části budu bránit stoicismus před různými druhy kritiky a zhodnotím stoickou psychologii ve světle moderních vědeckých poznatků. Konec knihy zasvětím vlastnímu pochopení, k němuž jsem došel během svého praktikování stoicismu.

Moje kolegy z vysoké školy tato kniha také může zaujmout; možná je zajímá moje interpretace různých stoických výroků. Avšak čtenáři, kteří mě zajímají nejvíce, jsou běžní lidé, již se bojí, že možná mrhají životem. To zahrnuje také ty, kteří si uvědomili, že jim chybí koherentní životní filozofie, a kvůli tomu se brodí každodenními aktivitami jako v bažině: to, čeho dosáhli dnes, pouze přebije to, čeho dosáhli včera. Také tam patří ti, kteří již mají životní filozofii, ale obávají se, že není dokonalá.

Tuto knihu jsem napsal s následující myšlenkou: Pokud by si starověcí stoikové zadali úkol napsat průvodce stoicismem pro čtenáře z jednadvacátého století, jak by ten průvodce vypadal? Následující stránky jsou odpovědí na mou otázku.

[1]
Epikúros, 54.

[2]
Seneca, Další listy Luciliovi, CVIII.4.

[3]
American Heritage Dictionary of the English Language, 3rd ed.

[4]
Seneca, O duševním klidu (stejnojmenná sbírka), II.

[5]
Seneca, O blaženém životě (sbírka O duševním klidu), IV.

[6]
Musonius, Lectures, 17.2.

[7]
Seneca, O stálosti mudrce (sbírka O duševním klidu), II.

[8]
Marcus Aurelius Antoninus, Hovory k sobě, VII.31.

ČÁST PRVNÍ

Úsvit stoicismu

KAPITOLA PRVNÍ

Filozofie se zajímá o život

FILOZOFOVÉ v jistém smyslu slova existovali pravděpodobně vždy. Byli to lidé, kteří nejenže pokládali otázky jako, odkud pochází svět, odkud pocházejí lidé a proč existuje duha, ale co je důležitější, nepřestávali se ptát na věci, jež s tím souvisely. Když se například tradovalo, že svět stvořili bohové, tito původní filozofové si uvědomili, že se nedostávají k jádru věci. Neustále se ptali, z jakého důvodu bohové stvořili svět, jak ho stvořili a kdo stvořil bohy – což ty, kteří se snažili odpovídat, skutečně mátlo.

Ať už to začalo jakkoli a kdykoli, filozofické myšlení udělalo obrovský krok vpřed v šestém století před naším letopočtem. Dovídáme se o Pýthagorovi (570‒500 př. n. l.), filozofujícím v Itálii; o Thaletovi (636‒546 př. n. l.), Anaximandrovi (641‒547 př. n. l.) a Hérakleitovi (535‒475 př. n. l.) v Řecku; o Konfuciovi (551‒479 př. n. l.) v Číně a o Buddhovi (563‒483 př. n. l.) v Indii. Není jasné, zda tito lidé objevili filozofii nezávisle na sobě, a ani není zřejmé, kterým směrem plynul filozofický vliv, ale nepopiratelně plynul.

Řecký životopisec Diogenés Laertios z pohledu třetího století našeho letopočtu nabídl neobyčejně čtivou (ač ne zcela spolehlivou) historii rané filozofie. Podle Diogena měla raná západní filozofie dvě větve.[9] Jedna z nich, již nazývá italskou, počala Pýthagorem. Pokud budeme sledovat linii různých následovníků Pýthagora, nakonec dojdeme k Epikúrovi, jehož filozofická škola byla hlavním protivníkem stoické školy. Druhá větev, již Diogenés nazývá Iónskou, začala Anaximandrem, který intelektuálně, pedagogicky vedl Anaximena, jenž učil Anaxagora, ten učil Archelaa, a ten učil Sókrata (469‒399 př. n. l.).

Sókratés prožil neobyčejný život. Také zemřel neobyčejnou smrtí: byl souzen za styk s mladistvými Atéňany a další domnělé zločiny, byl shledán vinným, za což ho odsoudili k smrti otravou jedem z bolehlavu. Tomuto trestu se mohl vyhnout, kdyby se soudu vydal na milost nebo kdyby uprchl, zatímco byl vynášen rozsudek. Jenže jeho filozofické principy mu nedovolaly takovou věc udělat. Po Sókratově smrti mnozí jeho stoupenci nejenže pokračovali ve filozofii, ale našli i vlastní následovníky. Jeho nejznámější student Platón založil školu filozofie známou jako Akademie, Aristippos založil kyrénskou školu, Eukleidés megarskou školu, Phaedo elianskou školu a Antisthenés kynickou školu. Co ještě před Sókratem byl pramínek filozofie, stalo se po jeho smrti skutečným proudem.

Proč došlo k tak masivnímu nárůstu zájmu o filozofii? Částečně proto, že Sókratés změnil úhel pohledu filozofického zkoumání. Před Sókratem se filozofové zajímali převážně o vysvětlení světa kolem a o jeho fenomény – dnes bychom to nazvali vědou. I když mladý Sókratés studoval vědy, zanechal toho a zaměřil se na lidské podmínky. Římský řečník, politik a filozof Cicero o Sókratovi řekl, že „byl prvním, kdo nechal filozofii sestoupit z nebe, přemístil ji do měst, zavedl ji do domů a přiměl ji, aby se zabývala životem, mravy, dobrem a zlem“.[10] Klasik Francis MacDonald Cornford popisuje Sókratovu filozofickou důležitost podobnými slovy: „Presókratovská filozofie začíná (…) objevem Přírody; Sókratova filozofie začíná objevem lidské duše.“[11]

Proč Sókratés zůstává významnou postavou ještě dvacet čtyři století po své smrti? Není to díky jeho filozofickým objevům. Jeho filozofické závěry jsou koneckonců vcelku negativní: ukázal nám, co nevíme. Spíše jde o to, do jaké míry nechal svoji životní cestu ovlivnit svými filozofickými spekulacemi. Podle filozofa Luise E. Navii: „U Sókrata, snad více než u jakéhokoli jiného velkého filozofa, vidíme příklad muže, který byl schopný do svého života začlenit teoretické a spekulativní zájmy v kontextu svých každodenních činností.“ Navia ho popisuje jako „uvěřitelné paradigma filozofické činnosti, jak v myšlenkách, tak ve skutcích“.[12]

Lze předpokládat, že někteří z těch, na něž Sókratés zapůsobil, byli v první řadě nejspíše ohromeni jeho teoretizováním, zatímco ostatní jeho životním stylem. Platón patřil do té první skupiny. V jeho Akademii se více zajímal o zkoumání filozofické teorie než o vydávání životních rad. Naopak Antisthena nejvíce zaujal Sókratův životní styl. Kynická škola, již založil, se vyhýbala filozofickému teoretizování a místo toho se zaměřovala na doporučení lidem, co musí udělat, aby žili dobrý život.

Jako by se Sókratés po své smrti rozštěpil mezi Platóna a Antisthena, Platón podědil Sókratův zájem o teorii, Antisthenés pak zájem o prožití dobrého života.

Bylo by úchvatné, kdyby tyto dvě strany filozofie během následujících tisíciletí vzkvétaly, aby lidé profitovali z filozofického teoretizování a aplikování filozofie ve svém vlastním životě. Naneštěstí, ačkoli teoretická strana filozofie vzkvétala, její praktická část uvadala.

ZA ČASU DESPOTICKÝCH VLÁD, jako byla starověká Persie, byly pro vládní úředníky schopnosti psát, číst a počítat důležité, ale schopnost přesvědčit ostatní nikoliv. Úředníci pouze vydávali příkazy, které jejich podřízení bez zaváhání poslouchali. Nicméně v Řecku a Římě vzestup demokracie zapříčinil, že ty, co byli schopni přesvědčit ostatní, čekala dost pravděpodobně úspěšná politická či právnická kariéra. A tak částečně z tohoto důvodu bohatí řečtí a římští rodiče poté, co jejich potomci dokončili střední vzdělání, vyhledávali učitele, již mohli rozvíjet přesvědčovací schopnosti jejich dětí.

Tito rodiče následně vyhledávali služby sofisty, jehož cílem bylo naučit své žáky vyhrát argumentaci. Aby dosáhli tohoto cíle, vyučovali sofisté různé techniky přesvědčování, včetně důrazů na rozum i emoce. Obzvláště své žáky učili, že je možné argumentovat pro i proti jakékoli záležitosti. Sofisté nejenže u žáků rozvíjeli schopnost argumentace, také rozvíjeli jejich řečnické dovednosti, aby byli schopni účinně sdělovat argumenty, za nimiž stáli.

Případně se mohli rodiče obrátit na filozofa. Filozofové, podobně jako sofisté, učili přesvědčovací techniky, ale na rozdíl od sofistů se vyhýbali apelu na emoce. Také věřili, že kromě techniky správného argumentování by měli své žáky naučit, jak správně žít. Vlivem toho podle historika H. I. Marroua ve svém učení zdůrazňovali „morální aspekt výchovy, rozvoj osobnosti a vnitřního života“.[13] Díky tomu mnoho filozofů žákům ukazovalo životní filozofii: Učili je, kterým věcem v životě stojí za to se věnovat a jak na to jít tím nejlepším způsobem.

Mnozí rodiče, kteří chtěli, aby jejich potomka životem vedl filozof, ho najali jakožto životního tutora; například Aristotela si najal král Filip II. Makedonský pro svého syna Alexandra, který se následně stal Alexandrem „Velikým“. Rodiče, již si nemohli dovolit soukromého tutora, posílali své syny – dcery pravděpodobně nikoli – do filozofické školy. Po Sókratově smrti se tyto školy staly prominentním prvkem athénské kultury, a když tato kultura v druhém století před naším letopočtem ovládla Řím, začaly se filozofické školy objevovat i v Římě.

DNES JIŽ TAKOVÉ ŠKOLY neexistují, což je škoda. Je pravda, že se filozofie stále ve školách vyučuje – přesněji řečeno, vyučuje se na filozofických fakultách univerzit – ale kulturní role filozofických fakult se od antických filozofických škol velmi liší. Ti, kteří si filozofii zapíšou, jsou velmi zřídka motivováni přáním získat nějakou životní filozofii; spíše je to tak, že jim jejich poradce řekne, že si přednášky filozofie musí zapsat, aby mohli studium dokončit. A pokud životní filozofii hledají, na většině univerzit by těžko našli kurz či přednášku, která by je uspokojila.

Ale přestože jsou filozofické školy věcí minulosti, dnešní lidé potřebují životní filozofii stejně, jako tomu bývalo dřív. Nabízí se tedy otázka: Kam mohou jít, aby nějakou filozofii přijali? Jestliže se vydají na filozofickou fakultu místní univerzity, pravděpodobně budou zklamaní kvůli důvodům, jež jsem právě vysvětlil. Co když se místo toho obrátí na místní církev? Jejich farář by jim mohl říct, co musí udělat, aby se stali dobrými lidmi. Možná je poučí, aby nekradli a neříkali lži nebo (v některých náboženstvích) aby nepodstupovali potrat. Jejich farář jim také pravděpodobně vysvětlí, co musejí konat, aby dosáhli dobrého života po smrti: Měli by pravidelně chodit na bohoslužby a modlit se a (v některých náboženstvích) odvádět desátky. Ovšem jejich farář jim nejspíše řekne velmi málo o tom, co mají dělat, aby prožili dobrý život. Skutečně, většina náboženství svým věřícím poví, co musí dělat, aby byli morálně na výši a aby se dostali do nebe, ale pak nechá na nich, aby sami určili, o které věci stojí za to usilovat a o které ne. Tato náboženství nevidí nic špatného na tom, když jejich věřící pracuje tak tvrdě, že si může dovolit koupit obrovské sídlo a drahá sportovní auta, pokud při tom neporuší žádné zákony; stejně tak je pro ně v pořádku, když vymění sídlo za chatrč nebo auto za kolo.

A pokud náboženství poskytnou svým věřícím radu, o které věci stojí nebo nestojí za to usilovat, dělají to tak nenápadným způsobem, že věřící tuto radu mohou považovat spíše za doporučení než za směrodatný postup, jak vést život, a rozhodnou se ji ignorovat. Jeden by řekl, že právě proto věřící různých náboženství, i přes různé rozdíly ve své víře, skončí s víceméně stejnou improvizovanou životní filozofií, jakousi formou osvíceného hédonismu. Tudíž luteráni, baptisté, židé, mormoni a katolíci mají sice rozdílné náboženské názory, ale mimo své synagogy jsou téměř k nerozeznání. Mají podobná zaměstnání a podobné profesní cíle. Bydlí v podobně vypadajících domovech s podobným nábytkem. A stejně tak touží po spotřebním zboží, které je zrovna v módě.

Jistě je možné, že náboženství po svých věřících požaduje, aby přijali určitou životní filozofii. Pomyslete například na hutteritskou víru, jež učí své věřící, že jednou z nejcennějších věcí v životě je pocit sounáležitosti. Hutterité mají tudíž zakázáno vlastnit soukromý majetek, protože vlastnictví by mohlo vyprovokovat pocity závisti, které by narušily pocit sounáležitosti, jehož si hutterité tolik cení (samozřejmě, můžeme zpochybňovat, zda je toto rozumná životní filozofie).

Většina náboženství po svých přívržencích ale nepožaduje, aby přijali určitou životní filozofii. Dokud si navzájem neubližují nebo nedělají nic, čím by Boha rozezlili, mohou věřící žít své životy, jak chtějí. Skutečně, hutteritská víra se většině lidem zdá extrémní a exotická zároveň, to proto, že si nedokážou představit, že by byli součástí náboženství, jež jim říká, jak mají žít svůj život.

To znamená, že v dnešní době je zcela možné, aby byl člověk vychován ve své víře, aby prošel kurzy filozofie na univerzitě, a přesto neměl životní filozofii (vskutku, v této situaci se nachází většina mých studentů). Co pak mají dělat ti, kteří svou životní filozofii teprve hledají? Možná je jejich nejlepší možností vytvořit si virtuální filozofickou školu tím, že přečtou díla filozofů, již takové školy vedli. V každém případě, to je to, k čemu budu pobízet čtenáře na následujících stránkách.

VE STAROVĚKÉM ŘECKU, když byly filozofické školy ještě prominentním prvkem kultury, existovalo mnoho škol, kam by rodiče mohli své děti poslat. Představme si, že budeme cestovat v čase a dostaneme se do roku 300 před naším letopočtem a vezmeme smýšlejícího jedince na procházku po Athénách. Mohli bychom svoji cestu začít v Agoře, kde o sto let dříve Sókratés filozofoval s občany Athén. Na severní straně Agory bychom zahlédli Stoa Poikile neboli Pestré sloupořadí a ještě dále by mohl být Zénón z Kytia, zakladatel stoické filozofické školy. Toto sloupořadí bylo vlastně kolonádou s dekorativními nástěnnými malbami.

Na procházce Athénami bychom mohli potkat kynického filozofa Krata, jehož filozofickou školu kdysi Zénón navštěvoval. Přestože se první kynikové setkávali poblíž gymnasia Kynosarges – podle toho jejich název – mohli byste je nalézt kdekoli v Athénách, jak se pokoušejí zatáhnout (nebo zavléct, pokud by bylo nutné) běžné lidi k filozofickým diskuzím. Dále, zatímco rodiče byli ochotní poslat své potomky, aby studovali Zénónovu filozofii, je nepravděpodobné, že by je podporovali v kynismu, jelikož kynické doktríny, pokud je člověk úspěšně vnitřně přijal, by byly zárukou, že jejich dítě bude žít v ponižující chudobě.

Budeme pokračovat v cestě na severozápad a opustíme město Dypilskou branou; dostaneme se do Zahrady Epikúrovy, na kterou dohlížel Epikúros sám. Zatímco Pestré sloupořadí se nachází ve městě, což vedlo k pravidelnému vyrušování během stoických přednášek, ať už hlukem z ulice, nebo komentáři náhodných kolemjdoucích, Zahrada Epikúrova připomíná spíše venkov. Šlo v podstatě o pracovní zahradu, v níž zastánci Epikúrejské školy pěstovali vlastní zeleninu.

Budeme-li pokračovat dále na sever, asi míli od Agory narazíme na Akademii, tedy filozofickou školu založenou Platónem v roce 387 před naším letopočtem, tedy necelých deset let po smrti Sókrata. Stejně jako Epikúrova Zahrada byla Akademie skvělým místem k filozofování. Šlo o úžasné místo v ústraní s cestičkami a fontánami. Na půdě Akademie stály budovy, jejichž výstavbu zaplatil Platón a jeho přátelé. Dalším vlastníkem v roce 300 před naším letopočtem mohl být Polemón, jenž zdědil titul Mistr školy (stoický filozof Zénón, jak uvidíme, Polemónovu školu nějaký čas navštěvoval).

Když bychom se vrátili zpět, opět projdeme městem a vyjdeme branami na východní předměstí Athén, najdeme Lyceum. V této zalesněné oblasti poblíž svatyně Appolla Lykeia bychom mohli potkat Peripatetiky, Aristotelovy žáky, jak se procházejí a hovoří spolu, v čele skupiny možná uvidíme Theofrasta.

Ale to je pouze začátek možností vzdělání, které rodiče starověku měli k dispozici. Kromě škol, jež jsem zmínil na našem teoretickém výletě, tu byli ještě kyrénaikové, skeptikové, megarští a élidští, kterou jsem zmínil dříve, a k tomu můžeme přidat několik dalších, jež zmiňuje Diogenés Laertios, včetně Annikeridovy školy a Theodórovy školy, spolu se školami, které vedli eudaimonikové, filaléthejci (milovníci pravdy), elenktici (mistři v dokazování a vyvracení), analogici (usuzující podle obdoby), fyzikové, moralisté a dialektici.[14]

Jak už bývá, mladí muži (a velmi zřídka mladé ženy) nebyli jediní, kdo docházeli do filozofické školy. Někdy otcové studovali spolu se svými syny. V jiných případech studovali dospělí sami od sebe. Někteří z nich se jednoduše zajímali o filozofii; možná v mládí chodili do školy a nyní hledali „pokračovací vzdělání“ ve filozofii života, kterou daná škola učila. Jiní dospělí, i když nikdy do školy nevkročili, by tyto lekce mohli navštěvovat jako hosté. Jejich motivy byly pravděpodobně velmi podobné motivům dnešních lidí, již se účastní veřejné přednášky: hledali poučení a zábavu.

Přesto, další lidé měli jistě další motivy pro to, aby navštěvovali filozofické školy: Chtěli založit vlastní školu, a poslouchali tak přednášky lidí vedoucích úspěšné školy, aby si mohli vypůjčit filozofické myšlenky, které by mohli použít ve vlastních přednáškách. Zénón z Kytia byl obviněn právě z této činnosti: Polemón si stěžoval, že Zénónův motiv pro účast na jeho přednáškách v Akademii byla krádež jeho doktrín.[15]

KONKURENČNÍ FILOZOFICKÉ ŠKOLY se lišily vyučovanými předměty. Ranní stoikové se například zajímali nejen o filozofii života, ale také o fyziku a logiku, z jednoduchého důvodu – věřili, že tyto oblasti studií jsou inherentně propletené. Epikúrejci sdíleli zájem stoiků o fyziku (i když měli odlišné názory na fyzický svět než stoikové), ale nesdíleli zájem o logiku. Kyrénaikové ani kynikové se nezajímali o fyziku ani o logiku; v jejich školách se člověk dozvěděl pouze o filozofii života.

Ty školy, které nabízely studentům filozofie života, se lišily ve filozofii, již doporučovaly. Kyrénaikové například věřili, že velkým cílem v životě je zažít rozkoš, a proto radili, aby člověk využil jakékoli příležitosti rozkoš zažít. Kynikové obhajovali asketický způsob života: pokud chcete žít dobrý život, argumentovali, musíte se naučit nic nechtít. Stoikové jsou někde mezi kyrénaiky a kyniky: mysleli si, že lidé by si měli užít dobrých věcí, jež život nabízí, včetně přátelství a bohatství, ale pouze pokud na těchto dobrých věcech příliš nelpí. Vskutku, věřili, že bychom měli pravidelně přerušit požitky, jaké život nabízí, a trávit čas úvahami nad ztrátou čehokoli, o co jsme zrovna přišli.

Přidružení se k jedné z filozofických škol bylo vážnou věcí. Podle historika Simona Price nebylo „přidružení k jedné či druhé filozofické sektě pouze otázkou nastavení mysli, nebo výsledkem intelektuálních trendů. Ti, kdo brali svou filozofii vážně, se ji pokoušeli žít den co den.“[16] A stejně jako náboženství jedince se může stát klíčovým elementem jeho osobní identity – pomyslete na znovuzrozené křesťany – asociace ke starověké řecké či římské filozofii se stalo důležitou součástí toho, kým se člověk stal. Podle historika Paula Veyna „stát se skutečným filozofem znamená žít podle zvolené doktríny, přizpůsobit jí své chování (a také oděv), a je-li třeba, zemřít pro ni“.[17]

ČTENÁŘI TÉTO KNIHY by tedy měli myslet na to, že přestože vyzdvihuji stoicismus jako filozofii života, nejde o jediný soubor názorů, který je přístupný všem těm, kdo takovou filozofii hledají. Navíc, třebaže stoikové mysleli, že mohou dokázat, že jejich filozofie je tou správnou filozofií života, já sám si nemyslím, že takový důkaz je možný (jak se dočteme v kapitole číslo 21). Místo toho si myslím, že výběr filozofie života závisí na osobnosti jedince a jeho životních okolnostech. Po tomto uznání mi dovolte dodat, že si myslím, že existuje mnoho lidí, jejichž osobnost a okolnosti z nich činí úžasné kandidáty k praktikování stoicismu. Mimoto, ať už člověk přijme jakoukoli filozofii života, pravděpodobně bude žít lepší život, než by se pokusil   tak jak to mnoho lidí dělá – žít bez koherentní filozofie života.

[9]
Diogenes Laertius, Životy, názory a výroky proslulých filosofů, Předmluva, I.13‒14.

[10]
Cicero, V.10.

[11]
Cornford, 5.

[12]
Navia, 1.

[13]
Marrou, 96.

[14]
Diogenes Laertius, Životy, názory a výroky proslulých filosofů, Předmluva, I.17‒19.

[15]
Diogenes Laertius, Životy, názory a výroky proslulých filosofů, Zénón, VII.25.

[16]
Price, 141.

[17]
Veyne, viii.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak žít dobrý život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.