Budeme mít doma spisovatele

Jaromír Žid

Budeme mít doma spisovatele

1. Budeme mít doma spisovatele

2. Poděkování

3. Karin

4. Jak to začalo

5. Leoš

6. U Leoše

7. Kompjútr

8. Těžké začátky

9. Vyhraná sázka

10. Limeriky

1. Hongkong

2. Liška

3. Vyšší Brod

4. Kebab

5. Řidičovy rozpaky

6. Šišla

7. Hieroglyfy

8. Semetrika

11. Levenshteinova vzdálenost jedna

12. Co dál

13. První povídky

1. Pes pana Josefa

1. Kynoložka

2. Blueberry

3. Výcvik

2. Vánoce pana Pavla

14. Čtenářský klub

15. Promítání

16. Magický večer

17. Čekání na recenzi

18. Pohádka?

1. Vánoční nálada

19. Teta

1. Stařena a moře

20. Anakonda

1. Bylo nebylo…

2. Vejce

3. Zrození legendy

21. Máme doma ajťáka

22. Pojedeme na festival

23. Rechargeable Motors

24. Festival

25. Meluzína

26. Bouldering

27. Soutěž

28. Nocování

1. Proč je důležité při lezení myslet

29. Rockové limeriky

1. Kytarista

2. Basák

3. Zpěvák

4. Bubeník

30. Noční limeriky

1. Měsíc

2. Záletný kos

3. Jazyky

4. Psychedelická zkušenost

5. Prase ve fazolích

6. Kyprá stopařka

7. Na svatého Valentýna (zamilovaná)

8. Realita svatého Valentýna

9. Romantika

10. Žába

11. Na plese

12. Jarní dumka

13. Cyklistická

14. Univerzální rým

15. Outdoorová výprava

16. Poetovo čekání na múzu

17. Slavný herec

31. Návrat z festivalu

32. Dům, kde mizí diamanty

33. Pololetí

1. Cover

2. Table of contents

Budeme mít doma spisovatele

Jaromír Žid

Budeme mít doma spisovatele

2. digitální vydání

ISBN: 978-80-88287-10-0

Ilustrace na obálce: Anatoly Tiplayshin / colourbox.de

Obálka: Miloš Eder & Jaromír Žid, 2018

Toto dílo je publikováno pod licencí a je chráněno autorským zákonem. K množení, publikování, sdílení, k jakémukoliv zpracování či veřejnému uvádění díla anebo jakékoliv jeho části, stejně tak jako k použití podstatných idejí díla je nutná smlouva s vlastníkem autorských práv.

"Budeme mít doma spisovatele"

All rights reserved

Copyright Jaromír Žid, 2018

Cover design Miloš Eder & Jaromír Žid

Poděkování

Věnováno mojí ženě Marcele, bez které by tato kniha nevznikla, jakož by ani nevznikli moji synové Martin a Čenda, kteří si též zaslouží věnování, jelikož bez nich bych nezjistil, že mě baví vyprávět příběhy.

Zvláštní poděkování patří Zuzce Hamplové a Áje Pantálkové za podnětné připomínky, cílené tak jemně, že jsem se z nich nesesypal.

Karin

Nevím, proč má někdo tak stupidní rodiče. Proč zrovna já? Jak někdo může být trestaný ještě dříve, než něco provedl? V okamžiku, kdy jsem se narodil, jsem přeci nebyl ani hodný, ani zlý, ani průserář, ani nic. Pak je přeci nespravedlivé, že si mě domů odnesli zrovna moji rodiče. Což, to bych jim ještě odpustil, ale proč mi dali tak stupidní jméno Karel? Nejstupidnější ze všech jmen. Obzvláště, pokud máte příjmení Šourek.

Na druhou stranu, možná moji rodiče nemohli tušit, že nějaký stupidní strejda napíše úplně pitomou divadelní hru, ve které vystupuje Varel Frištenský. Varel! Možná to tomu strejdovi, co tu hru napsal, přišlo legrační, ale každá legrace má svoje meze. To si ten strejda neuvědomil, jaké ústrky a křivdy způsobí všem Karlům? Strejda se určitě Karel nejmenuje. Pak ale od něj není fér, když vymýšlí takové stupidity. Blbeček.

Samozřejmě, tu nablblou divadelní hru skoro nikdo z naší třídy neviděl, jenom ta šprtka Nohejlová. Den po představení si s holkama o velké přestávce něco špitaly a strašně se hihňaly. Pochopitelně se u nich za chvíli objevil ten buran Dvořák a vyzvídal, co se děje. Pak se začal smát, a aby potvrdil, že je opravdový buran, tak křičel:

„Varel! Ty vole, Varel! Neukážeš nám něco, Varle?“ a čuměl při tom na mě. Holky vyprskly smíchy. Polilo mě horko. Tak trapně jsem se snad nikdy před tím necítil.

Už mi to zůstalo. Ve třídě mi nikdo jinak než Varle neřekne.

Za pět let, až budu plnoletý, se nechám přejmenovat. Zabiju Karla Šourka a nechám narodit třeba Eda Schodyho nebo někoho podobného. Závidím ženskejm, že porodí už za devět měsíců, já musím čekat na zrození Eda ještě těch pět dlouhých let…

Třináct je fakt strašný věk. Skoro nechápu, jak je možné, že ho tolik lidí přežilo. Čelo samý beďar, hlas přeskakuje bez nějakých pravidel, povětšinou vypískne v okamžiku, kdy chci znít mužně. Zrovna tudle jsme se vsadili, komu z nás z kluků ze třídy, co spolu kamarádíme, prodají v hospodě pivo. Věřil jsem si, jelikož jsem z kluků skoro největší. Sedl jsem si v hospodě Na Růžku ke stolu a když přišel číšník, tak jsem si objednal: „Jeden gambáč, desítku.“ Doma jsem tu větu v koupelně trénoval snad stokrát a šla mi skvěle. Dunivý hlas rozrezonoval celou koupelnu. I zrcadlo, před kterým jsem to zkoušel, se chvělo. Ale před číšníkem jsem se zachvěl já, hlas mi přepnul do vyššího rejstříku a objednávku jsem pronesl fistulí. Ještě ke všemu mi okamžitě zrudly uši. No prostě trapas. Okamžitě jsem se dal na ústup a číšníkovo neuctivé zvolání: „Co prosím, chlapečku?“ mě dohnalo až v otevřených dveřích, zde mě předběhlo a nezkresleně se doneslo až k mým kamarádům, kteří na mě čekali před hospodou. Prostě špatný timing. Ti blbouni venku doslova řvali smíchy a pořád opakovali chlapečku. Nikdy bych nevěřil, jak zdrobnělina může urazit.

Za pět let se na Růžek vrátím a tomu číšníkovi se pomstím. Strašně. Možná si do piva hodím živou mouchu a pak to pivo budu reklamovat. Nahlas, dunivým hlasem, před celou hospodou! Ještě ale nejsem pevně rozhodnutý, jak bude pomsta vypadat. Mám ještě dost času na rozmyšlenou.

Ještě než jsem odmutoval, padla na mě další rána osudu: rodiče vymysleli společnou dovolenou u Máchova jezera, rozuměj tím, jak oni trapně říkají, u Českého moře! Už jen to úděsné pojmenování České moře! svědčí o slabší duševní formě mých rodičů.

Nedovedu si představit větší potupu než jet s rodiči k Mácháči. Válet se na pláži jak mastný vorvaň a příšerně se nudit. Naprosto zřetelně jsem si dovedl představit, jak rodičové budou soutěžit, kdo bude lépe opálený, jako kdyby na tom záleželo. Jakmile vysvitne slunce, chovají se, jako kdyby byli členy Spolku sportovního opalování. Nechápu, proč třeba otec potřebuje mít opálené panděro a matka vnitřní stranu bicepsů, když to otcovo břicho vypadá jako kdyby do sebe cpal čtrnáct dní hrách a měl u toho zácpu, a matka žádné bicepsy nemá. Budou se tam sportovně opalovat a mě nechají, ať si hraju sám na písku, páč mě jinam nepustí. Začal jsem se potit už při té představě!

Abych nemusel na společnou dovolenou, tak jsem se rychle přihlásil do badmintonového oddílu. Říkali, že o prázdninách pojedou na soustředění, což přesně zapadalo do mého tajného plánu – vyhnout se dovolené u stupidního Českého moře. Jak se ale ukázalo, soustředění se konalo až na konci srpna a naši objednali ubytování u Mácháče na začátek prázdnin… Tím pádem jsem přišel naráz o dva týdny zaslouženého letního volna. To bylo tak hrozné zjištění, že mi na čele vyrazil další beďar ještě před tím, než jsem byl naložen do auta plného krámů, povidel a vařičů. Moji stupidní rodiče do auta dokonce naložili sekeru, kuchařku (knihu, pochopitelně) a asi osm litrů různých opalovacích krémů. Bylo mi za ně hanba, ještě než jsme vyjeli.

Potvrdilo se, že na dovolené s rodiči je naprosto nejhorší, když je hezky. Opravdu je nezajímá nic jiného, než válení u vody a potírání vrásčité kůže různými oleji a jinými smrady. Já vydržím ležet na slunci velmi omezenou dobu. Myslím, že můj osobní rekord pobytu vleže za sluncežáru je něco těsně nad dvě minuty. Déle to fakt nedávám. A mazání krémem naprosto nesnáším. Horší snad už může být jenom to, když mi matka čistí nasliněným kapesníkem obličej, když má pocit, že na něm mám nějakou šmouhu, která nejde otřít do rukávu.

Takže bylo hezky a já osaměl uprostřed davu dalších nechutných obstarožních tlouštíků. Ještě ke všemu jsem se od rodičů nesměl vzdálit dále než na doslech, abych se prý neztratil. Vyměřený perimetr se mi tím pádem zúžil na stánek se zmrzlinou (což bylo ještě v pohodě), na betonový ping-pongový stůl (což by bylo v pohodě, kdybych měl s kým hrát) a zastřešený minigolf. Na tom minigolfu jsem nakonec strávil většinu času, jelikož tam byl stín a nikdo tam nechodil, protože půjčovna holí a balónů nefungovala. Naštěstí!

Obcházel jsem jednotlivé posty a cvrkal do jamek zelenou gumovou kuličku, kterou jsem našel nedaleko chatky, kde jsme bydleli. Cvrkání ve stínu bylo výrazně lepší než se válet na tom odporném slunci pomazaný smrdutým krémem, .

Třetí den pobytu už jsem ani nešel z chatky na pláž a okamžitě jsem to stočil k minigolfu. Otec něco volal, jestli mu nechci namazat záda, ale dělal jsem, že neslyším, a rychle jsem vyklidil pole. Pak ještě matka volala, ať nezapomenu přijít na svačinu, ale když už jsem hrál hluchého, tak jsem na její laciný trik neskočil a bez ohlédnutí jsem upaloval pryč z dosahu těch divných, mastných lidí, za které jsem se styděl.

V minigolfovém přístřeší byl klid a chládek. Vytáhl jsem gumovou kuličku z kapsy a došel k prvnímu stanovišti. Už jsem chtěl kuličku odcvrknout, když vtom mě napadlo, že bych si mohl vyrobit golfovou hůl. Přeci nebudu cvrkat do kuliček jako ubožák prstama. Narovnal jsem se zrovna v okamžiku, kdy na odpaliště dopadl stín. Nebyl to můj stín. Podíval jsem se proti slunci a tam stála malá holka. Že je to holka jsem usoudil podle vlasů, jelikož v protisvětle z ní moc vidět nebylo. Pouze silueta drobné postavy s dlouhými vlasy, skrz které prosvítalo slunce a vypadalo to, jako kdyby postava měla svatozář. Zůstal jsem stát jak zasažený bleskem (i když nevím, proč se říká stát jak zasažený bleskem, já bych si po zásahu bleskem určitě lehl). Silueta se pohnula a všiml jsem si, že má v ruce hůl. Pomalu, váhavě šla směrem ke mně. Ani jsem se nepohnul a jenom jsem zíral. Přišla blíž a konečně jsem jí uviděl do tváře. V duchu jsem se ušklíbl: holčička. Byla určitě mladší než já, ale nesla se, jako kdyby si ráno do hlavy napumpovala hélium. Šla naprosto vzpřímená a připadalo mi, že se nohama skoro nedotýká země. Asi optický klam protisvětla. Působilo to dost nadpozemsky. Měla na sobě dvoudílné plavky, i když ten horní díl ještě nepotřebovala. Nic zakryté nepřehlédnutelně žlutým textilem. Vůbec nechápu, proč malé holky, co nemají prsa, nosí přes hrudník kus hadru. Asi aby vypadaly starší. Mně to vždycky připadalo směšné.

Opovržlivě jsem si odfoukl a pozornost jsem vrátil ke gumové kuličce. Chtěl jsem předvést těžký cvrnk a musel jsem se pekelně soustředit. Na kuličku padl stín od té holky a ozval se zvláštní nakřáplý hlas: „Nechceš si raději zahrát opravdický golf?“ Zvedl jsem hlavu. Nakřáplý hlas patřil té malé holce s pruhem látky přes hrudník. Hlas k ní vůbec nepasoval. Asi zrovna taky mutovala.

Chtěl jsem ji odbýt tím, že i kdyby měla opravdický míček a opravdickou hůl, pak by to stejně byl minigolf, a ne golf. To by měla, i přesto že je holka, rozlišit.

Než jsem ji stačil poučit, opět promluvila: „Hele, co mám!“ ukazovala mi tenisák v napnuté ruce. V té její malé ruce vypadal daleko větší.

„S tenisákem se nedá hrát minigolf,“ úplně jsem se narovnal a podíval se na ni. S tím velkým tenisákem v ruce vypadala smutně a bezbranně. V ten moment mi jí bylo, nevím proč, líto. Pohledem jsem sjel od tenisáku přes hrudník k obličeji. Dívala se na mě velkýma hnědýma očima, ve kterých byla něha a měkko. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Neusmívala se. Vražedná kombinace pro ochránce malých holek. Najednou jsem měl pocit, že bych pro ni udělal úplně všechno na světě, hlavně aby se usmála.

Opatrně jsem vzal tenisák z její ruky, dvakrát ho otočil a zeptal se: „S tímhle?“

Nepatrně přikývla.

„To je nějaká blbost,“ stále jsem koukal na ten tenisák místo na ni. Byl to ohraný Dunlop. Zmáčkl jsem ho. Měchuřina, ten musela najít v odpadkovém koši vedle tenisových kurtů. Všiml jsem si, že tam hráči hází ohrané balóny. Povětšinou po nevynucené chybě. Buď praští raketou nebo vyhodí tenisák s hláškou: „S tím se fakt nedá hrát!“ mnohdy doplněnou o nějaké to peprné slovo, případně peprné souvětí. Vyhozené balóny pak přebírají místní sběrači míčků a vybírají ještě ty, se kterými se dá hrát, fakt dá. Dunlop, který jsem držel v ruce, propadl i tímto sítem. S tím se opravdu hrát nedalo. Alespoň ne tenis.

„Vždyť se ani nevejde do jamky,“ díval jsem se na tu malou holku a přišlo mi, že ještě více posmutněla.

„Myslela jsem, že by to šlo. Ta tvoje kulička mi přišla hrozně mrňavá,“ řekla.

Chtěl jsem říct něco milého, ale zmohl jsem se pouze na: „No jó, ale moje kulička se všude vejde, tenisák je na prd“, což asi moc milé nebylo a projevilo se to tím, že jí poklesly koutky úst. To se mi tedy moc nepovedlo. Zkusil jsem poněkud smířlivější tón: „Ale dal by se s ním hrát golf v lese. Uděláme si jamky a může to být docela legrace.“ Pokleslé koutky se zvedly, ale v očích stále nebyla ta správná jiskra. Pokračoval jsem: „Jak se jmenuješ?“

„Karin,“ řekla tiše, „a ty?“

„Karel. To je dobré, naše křestní jména začínají na K. Ještěže se nejmenuješ Valerie,“ doplnil jsem, když jsem si opět vzpomněl na Varla a vnitřně jsem se otřásl. Zase mi to stupidní jméno vlezlo do hlavy.

Karin si naštěstí mé doplňující poznámky nevšimla nebo ji prostě přešla, nevím, ale každopádně se začala usmívat. Polehoučku, asi jako když se rozjíždí nákladní vlak, jen to mělo něžnost motýlích křídel. Pak navázala na naše předchozí téma: „Já do lesa nemůžu, rodiče řekli, že smím jít jenom sem.“

Sláva, pomyslel jsem si v duchu, konečně máme společné téma: „Taky máš tak stupidní rodiče?“ Takové krásné téma, jupí! Na to se musí chytit každý.

Opět posmutněla: „Ne, moji rodiče jsou prima. Je s nima legrace, mamka mě učí plavat a taťka sprostá německá slova.“

Nechápavě jsem na ni koukal. Jak může mít někdo prima rodiče? I když, jestli ji otec učí sprostá slova, tak s ním možná prča může být. „To se mi nezdá, jaký sprostý slovo třeba umíš?“

„Das Schwein. Du bist ein ausgesprochenes Schwein!“ Provinile se usmála a s námahou polkla, jako by jí ta směsice nemístných sprosťáren ucpala krk.

„Tak to jsem čekal těžší kalibr. Naučil bych tě jiná, ale neumím německy,“ zamutoval jsem (zrovna teď!) a taky jsem těžce polkl.

„Kaaariiiiin,“ ozvalo se od pláže. Asi ji začali shánět ti její prima rodiče…

„Už budu muset jít. Ahoj.“

Tak rázný konec jsem nečekal, naštěstí mě napadla spásná myšlenka: „Nechceš se sejít večer u mola, naučil bych tě nějaké české sprosťárny.“

Už odbíhala, ale ještě jsem zřetelně slyšel: „Tak jo, po večeři u mola, ale asi budu moct jenom na chvíli.“

Tak já mám rande, napadlo mě, když jsem koukal za odbíhající Karin. První rande v životě. To abych si před večeří umyl ruce.

Zajímavé je (dříve jsem si toho nevšiml), že když jíte s umytýma rukama, tak si vůbec nepamatujete, co jste jedli. Zhltl jsem jídlo a vypálil od stolu. Cestou mě ještě zastihla hláška, kdo jakože bude mýt nádobí. „Umeju ho zítra,“ hodil jsem přes rameno a raději se neotáčel, abych neviděl reakci těch mých rodičů.

K molu jsem se přišoural pomalu a cestou jsem přemýšlel, co budu vlastně učit Karin za sprosťárny, když jejich výuka je stěžejní téma našeho setkání. Přišlo mi, že před Karin nebudu schopen říct ani to, že plavčík je vůl (a to teda je, jelikož mě jednou nechtěl pustit samotného do vody). „Musíš mít s sebou tatínka nebo maminku, hošánku,“ řekl mně, kterém už skoro rostou vousy!). Vlastně nikdy jsem před holkama nemluvil sprostě. Občas mi něco uteklo, to jó, ale to byly výrazy na té volské úrovni.

Půjčovna loděk zrovna zavírala a po chvíli bylo na molu prázdno. Všichni se přesunuli za jinou zábavou. Povětšinou staré veslice vyměnili za plné sklenice.

Karin dlouho nešla, tak jsem si sedl na kraj mola a přemýšlel o našem setkání. Před očima jsem měl stále její obraz, jak se dopoledne zničehonic zjevila jako nějaká denní víla, slunce jí prosvítalo skrz vlasy a dodávalo nadpozemský dojem. Kdybych nebyl drsňák, tak bych řekl, že jsem se do ní fakt zakoukal, přestože můj první pohled na ni byl kritický, vzhledem k tomu žlutému hadru na hrudi.

Sundal jsem si boty a spustil nohy z mola. Na hladinu jsem nohama nedosáhl, ale chlad vody byl cítit a bylo to příjemné. Čuměl jsem přes vodu a vítr mi lehce pročísl vlasy. Zavřel jsem oči. Karin asi nepřijde, řekl jsem si v duchu a bylo mi tak trochu do breku. To už se mi dlouho nestalo. Cítil jsem, jak mi nepatrně vlhnou oči. Asi mi vítr foukl do očí nějaké smítko…

Začalo se stmívat a smutek mi sedl na duši. Civěl jsem do vody a nechtělo se mi z mola. Zůstanu tady do rána, napadlo mě. Ráno mě tu uvidí Karin a bude jí pekelně líto, že nepřišla. A já jí řeknu, jaká u vody byla v noci zima, ale přesto jsem neodešel, a možná, že z toho budu mít zápal plic a ona z toho bude úplně naměkko a… Pojednou jsem ucítil dotek na rameni. Lekl jsem se a prudce otočil. Stála tam. Karin! Vůbec jsem ji neslyšel přicházet.

„Ahoj, promiň. Naši mě nechtěli pustit, až jsem nakonec přesvědčila mamku, ať jde se mnou.“ Hrklo ve mně a začal jsem se rozhlížet, kde je asi schovaný její otravný prima rodič.

„Sedí támhle na lavičce,“ ukázala Karin na kraj pláže. Obrátil jsem se tam a viděl vysokou dlouhovlasou paní s kloboukem na hlavě. Karin na ni zamávala a paní s úsměvem pozdrav opětovala. Připadalo mi to divné, ale nesměle jsem mávl také, na znamení toho, že jsem slušně vychovaný.

„To se na nás bude celou dobu koukat?“ zeptal jsem se trochu rozpačitě.

„Ne, jen se chtěla podívat, s kým mám schůzku. Za chvíli odejde.“

Tentokrát jsem zčervenal já. Poprvé v životě někdo nahlas řekl, že mám schůzku s holkou. Ještěže neřekla rande, to bych snad zdrhl. Na druhou stranu jsem musel ocenit, že o naší schůzce Karin rodičům řekla, to já bych se určitě propadl hanbou, něco takového přiznat.

Karin si sedla vedle mě, taky si zula boty a spustila nohy z mola a začala s nimi komíhat. Připomnělo mi to film Čelisti, kde byly záběry z vody na bosé nohy, k tomu hrála strašidelná muzika, jakože se žralok blíží a co chvíli se do těch nohou zakousne. U českého moře naštěstí nic takového nehrozilo. Tady spíš hrozilo, že se do nás zakousne komár.

„Viděla jsi Čelisti?“ chytil jsem se myšlenky a nahodil suprové téma.

„Ne,“ řekla Karin… a bylo po tématu.

Chvíli jsme seděli mlčky a komíhali nohama nad vodou. Kupodivu jsem to nevnímal jako trapné ticho. Srdce mi bušilo v hrudi, ale bylo mi fajn. Jen jsem nevěděl, jestli je fajn taky Karin, tak jsem chtěl nahodit další konverzační téma, ale nebyl jsem schopný nic vymyslet.

„Fakt chceš naučit sprostá slova?“ řekl jsem po dlouhé chvíli, i když jsem měl pocit, že to není to, o čem bych se s ní chtěl bavit.

„Ne, nemám ráda sprosťárny. To, co mě učí taťka, je legrace. Nikdy bych nikomu neřekla, že je prase. Ani německy.“ Trochu se mi ulevilo, ale problém s konverzačním tématem tím vyřešený nebyl.

Přesto jsem ho neopustil: „No, mně občas nějaké to sprosté slovo ulítne, ale pyšný na to nejsem. Že tě naučím sprosťárny jsem jenom tak plácnul.“

„A proč?“ tiše se optala.

Lehce jsem zaváhal s odpovědí. Nakonec jsem se rozhodl, že řeknu pravdu: „Chtěl jsem si s tebou ještě popovídat.“

Usmála se a začala nohama kývat ještě víc. To mě potěšilo a taky jsem přidal na rozkmihu. Setmělo se a na obloze se rozsvítila první hvězda (pokud to ovšem byla hvězda, někde jsem četl, že první je na noční obloze vidět Venuše). Nakonec to bylo dobré téma: „Hele, Venuše. Asi,“ ukázal jsem nevysoko nad obzor.

„Šero otevřelo svoji dlaň, kde jak zrnka písku, hvězdy počaly se zjevovati…,“ pronesla zvláštním hlasem Karin. Podíval jsem se na ni. Hleděla zasněně přes vodu směrem k tmavému horizontu. Asi ucítila můj pohled a otočila se ke mně. Musela i vycítit moji nevyřčenou otázku Co to? jelikož se rozpačitě usmála a řekla: „Promiň, miluju poezii. Já vím, je to trapné…“

„To ne, není to vůbec trapné. Mně se poezie náhodou líbí,“ trochu jsem zalhal, protože milovat poezii mi tedy trapné přišlo, i u holky. Neznal jsem nikoho z mých vrstevníků, komu by se líbily básničky, a už vůbec nikoho, kdo by se ještě k takové úchylce nahlas a dobrovolně přiznal.

„Umíš nějaké básně?“ podívala se na mě s široce otevřenýma očima.

„Ne. Vlastně kromě povinných ve škole jsem nikdy ani žádnou nečetl.“

Karin posmutněla. „Takže jsem trapná?“

Opět se mi vrátil ten zvláštní pocit, že bych pro ni udělal všechno na světě, hlavně aby se usmála. „Vůbec ne. Když budeš chtít, tak si klidně nějakou přečtu. Z čeho jsi to recitovala?“

„To jsem napsala já.“ I když bylo šero, tak jsem si všiml, jak jí zrudly uši. Znovu mě zavalila ta něžná vlna odhodlání udělat pro ni něco výjimečného.

„Víš co? Do zítřka ti složím básničku, chceš?“ Myslel jsem, že zmizí ten její smutný pohled, ale to jsem se zmýlil.

„Zítra ráno pomáhám rodičům se závody a odpoledne odjíždíme domů,“ řekla.

Hrklo ve mně, jak kdyby mi vědma řekla, že zítra umřu. Ucítil jsem podivné sevření v hrudi a v krku se mi udělal knedlík. Tak asi nějak začíná infarkt.

„S jakými závody?“ hlesl jsem.

„Běh kolem jezera. Budu v cíli podávat běžcům občerstvení,“ řekla Karin. Snažil jsem se v jejím hlase zachytit trochu lítostí z toho, že už se neuvidíme…

„Kaaariiiiin,“ ozvalo se od pláže. Zrovna teď!

„A to se jako může zúčastnit každý?“ napadla mě nesmyslná myšlenka.

„Ano, je to otevřený závod. Nezlob se, už musím běžet,“ řekla Karin a vytáhla nohy na molo. Ale nezvedla se, jen mlčky seděla a koukala se na mě, jako by na něco čekala.

„Kaaariiiiin,“ zesílil hlas z temnoty.

„Tak já ten závod poběžím,“ vyhrkl jsem, jako kdyby na tom závisel život.

„Bezva, budu se na tebe těšit. Tak ahoj, už fakt musím.“ Směrem k pláži zavolala: „Běžím!“ Rychle si obula boty, vstala, ještě se otočila ke mně a tiše pronesla: „Seš prima. Díky za schůzku,“ a pak už se rychle otočila a odběhla směrem k nedočkavému rodiči.

V uších mi stále zněly její poslední věty a bylo mi blaze. Schůzku! Tak my jsme opravdu měli rande! A bylo to prima! Euforie mi po těle roznesla blažené teplo. Jo! A zítra poběžím a vyhraju. A složím báseň. Nejkrásnější báseň pro Karin…

Pomalu jsem opustil molo a došoural se ke stánku s pivem. Sedělo zde několik podivných individuí, ale těm jsem nevěnoval pozornost. Nehledal jsem individua, ale plakáty. Jestli se zítra koná otevřený běžecký závod, tak o něm musí být někde veřejně zmínka. Chvíli mi trvalo, než jsem našel jeden malý plakát. Byl připíchnutý na stromě ve stínu pouličního osvětlení. Něco na něm bylo malými písmeny napsáno, a v té tmě jsem to nebyl schopen přečíst. Tak jsem plakátek strhl a vzal si ho pod lampu. Ani jsem se necítil provinile. Proč taky? Závod je zítra, plakát byl ve stínu… koneckonců, možná jsem tím přišel o potenciálního soupeře.

Z plakátu jsem vyčetl, že start je v deset hodin na hrázi jezera. Takže mi na báseň zbývá… skoro dvanáct hodin…

Nikdy bych nebyl býval řekl, jak je těžké napsat báseň. Seděl jsem nad čistým papírem a ohlodával tužku. Jediný výsledek, ke kterému jsem se po půl hodině dostal, bylo to, že jsem málem spolkl gumu, kterou se mi podařilo z tužky odkousnout. To moc inspirativní nebylo. Vůbec jsem nevěděl, jak mám začít. Přitom jsme se ve škole učili tolik stupidních básniček zpaměti, tím pádem bych čekal, že základní databázi rýmů mám v hlavě. Ukázalo se, že nemám.

Po hodině, kdy jsem napsal vždy pouze jeden naprosto nemožný řádek (k verši jsem se ani nedostal, natož ke smysluplné strofě), jsem se rozhodl, že prostě vykradu nějakého profláklého básníka. Pokud je mrtvý, tak co? Tomu už to může být jedno. Volba padla na Šrámkův Splav (co taky jiného, když jsme u vody).

Po dalších dvou hodinách přehazování slov, trhání a muchlání papírů, skřípění zubů a bušení pěstí do stolu (bohužel, nic z toho v tvorbě nepomáhalo), vzniklo toto:

Chtěl bych tě potkat, tam kde kvete len
tam kde je výhled až slza hrkne do očí
kam slunce svítí celý den
z té krásy se ti hlava zatočí.

Chtěl bych tě potkat dole u řeky
kde voda recituje v bublavé své řeči,
slunce tam šimrá ryby na vousech
a v noci se dějí podivné věci.

V oparu všech nočních kouzel,
drobné světlušky těkají po lese,
chtěl bych se s tebou potkat
a vyzradit vše, co srdce neunese.

Chtěl bych tě potkat v lučinách,
kde vánek si hraje se sukní tvou,
tam by se naše prsty prvně propletly
a my nechali se unést touhou opojnou.

Byla to neskutečná dřina. Ke konci už jsem ani neřešil, jestli se mi to vůbec rýmuje. Zbývalo jediné: naučit se báseň nazpaměť, abych ji mohl Karin říct hned po tom, co jako první proběhnu cílem (takový byl plán).

Nesnáším se učit básničky, ale tentokrát jsem si byl jistý, že to půjde rychle, když je to moje vlastní tvorba. To jsem se tedy šeredně spletl! Ale fakt šeredně. Text básně mi připadal cizí a vůbec, ale vůbec mi nelezl do hlavy. Možná za to mohla pokročilá hodina, ale řekl bych, že mi do té doby žádná báseň nedala tak zabrat jako ta moje vlastní. Fakt děsný (to učení samozřejmě), s básní jsem byl v podstatě spokojený, i když mi některé pasáže připadaly hodně kostrbaté, ale nic lepšího jsem ještě nikdy nenapsal…

Těsně před půl třetí jsem báseň uměl odrecitovat. Zarazil mě sice závěrečný jazykolam prsty prvně propletly, ale text už jsem neměnil a šel spát. Moc tvrdě jsem nespal, hlavou mi pořád vířily nesmyslné rýmy typu: mlíko – víko, stromy – hromy, přece – v řece a podobné, mentálně neobjednané blbosti. Hrůza!

Ráno jsem vstal a měl jsem pocit, že musím připomínat vosu, jak jsem měl napuchlé oči. Rychle jsem do sebe hodil dva rohlíky a udiveným rodičům jsem oznámil, že jdu na závody v běhu kolem jezera. Opustil jsem je sedící u kempingového stolku. Údivem jenom otevřeli pusu, což bylo dobře, alespoň se na nic nestačili zeptat.

Cestou k hrázi jsem si zopakoval básničku (tu jsem si pamatoval) a zkusil popoběhnout, abych nepřišel na start ztuhlý (a to tedy moc nešlo, asi důsledek poetické noci). Těšil jsem se na Karin, jak jí vyrazím dech svojí básničkou. Báseň jsem si již plně přivlastnil, s vykradením Splavu jsem si hlavu nelámal (určitě jsem nad básní strávil více času než Šrámek). Hlavně, abych doběhl první…

Karin jsem na startu krátce zahlédl, zamával jsem jí, ale nevšimla si mě. Nevadí, v cíli si to vynahradím.

Shluk běžců se rozrůstal geometrickou řadou. Z původních asi deseti kusů najedou dav čítal poctivou stovku. Dobré tři čtvrtiny z nich byli vystajlovaní manekýni. Barva bot jim ladila s čelenkou i tričkem, zhluboka oddychovali a různě poskakovali. Mezi sebou se bavili o tom, v čem je nejlepší běhat, jestli si brali mokré nebo suché boty a řešili podobné nesmysly. Tak ti mi starost nedělali, jestli někdo řeší, zda si má vzít na běh suché boty, pak je magor, a toho musím hravě předběhnout. Později jsem z řeči vytušil, že mokré boty jsou myšlené jako boty do deště (údajně nenasáknou a lépe drží na mokrém asfaltu). Inu, starosti manekýnů. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že bych mohl běžet v něčem jiném než v keckách. To budou vytunění manekýni čumět, až je omastím v obyčejných plátěnkách…

Na startu jsem se postavil do první řady. Vedle mě odfukovali takoví podivní vyzáblí týpkové, co pořád hopsali, dřepovali a koukali se na hodinky. Já jsem se mazácky ani nehnul a zkušeně jsem šetřil energii na běh. A nekoukal jsem na hodinky, ale po Karin. Nikde jsem ji neviděl. Asi mi připravovala medaili.

Start! Vypálil jsem, jako kdyby byl cíl na druhé straně hráze. Okamžitě jsem se, přesně podle plánu, dostal do vedení. Po očku jsem se rozhlížel, jestli někde neuvidím Karin. Stála až na konci hráze a užasle na mě koukala. Super, ještě jsem trochu zrychlil a zamával jsem na ni. Něco na mě volala, ale moc jsem jí nerozuměl. Až zpětně mi došlo, že to nebyl pozdrav, ale varování, něco ve smyslu: „Je to patnáct kilometrů!“

Když jsem seběhl z hráze na silnici, udělalo se mi mdlo. Sotva jsem popadal dech, což mi dost nepasovalo do mého plánu, že všem pláchnu a pak budu udržovat náskok. Vzpomněl jsem si na podivnou poučku, kterou jsem někde slyšel: když nemůžeš, přidej. Zkusil jsem to a po dalších padesáti metrech mi bylo naprosto jasné, že poučku vymyslel nějaký pomatenec. Zrak se mi rozostřil tak, že jsem skoro neviděl silnici přede mnou. Hlava se mi motala, nohy neposlouchaly a plíce už asi opustily hrudní koš. Ještě jsem trochu přidal… a v tom mě předběhl první stupidní manekýn. Posměšně se na mě ohlédl a povýšeně se usmál. Nic neříkal, ale ten tón! Měl jsem sto chutí mu nakopat ty jeho zbrusu nové Adidas trenýrky. Měl velké, ale fakt velké, štěstí, že byl rychlejší než já. Jak se posléze ukázalo, všichni byli rychlejší než já. Poezií zmožená mysl najednou z ničeho nic vypálila: tos tedy dopad, brachu, všichni frknli, už jsou v prachu. Zvolnil jsem. Ještě nikdy jsem se necítil tak slabý. Dokonce i hodinky na ruce mi přišly nelidsky těžké. Nezbylo mi než levou ruku připažit. Chtělo se mi zvracet. Zastavil jsem, a ještě se mi přitížilo. „Do toho! Do toho!“ skandovaly asi čtyři holky, které stály u trati. Možná byly tři, nevím, ani zvolnění tempa mi nevrátilo ostrý zrak. Do toho? Do čeho? Já bych věděl…

Z dalšího průběhu závodu si moc nepamatuji. Nejvýraznějším vjemem bylo zklamání, že při běhu kolem jezera se trasa nedá zkrátit. Jedině, že by si chtěl člověk zaplavat. A z volby smrti utonutím nebo uklopýtáním na asfaltu jsem dal přednost té druhé variantě.

Nakonec jsem se nějak dopotácel do cíle. Od předposledního běžce jsem měl asi dramatický odstup, jelikož pořadatelé už závod asi ukončili. Až… těsně před cílem jsem zahlédl malou postavičku se žlutým pruhem na hrudi… Karin! Mávala na mě a křičela: „Utíkej, Karle!“ (tedy, alespoň v to doufám, jelikož jsem měl pocit, že naprosto zřetelně slyším Utíkej, Varle!)

Karin! Upřel jsem zrak na tu její žlutou pseudopodprsenku a přidal jsem v domnění, že těch posledních pár metrů už nějak vydržím. Bylo to nekonečné, ale žlutý pruh se blížil.

Doběhl jsem ke Karin, která čekala jenom na mě! V jedné ruce držela nějakou limonádu a ve druhé párek na chlebu. Asi občerstvení pro závodníky v cíli. Při pohledu na jídlo se mi udělalo opravdu zle. Ale byl jsem šťastný. Karin na mě čekala! Zastavil jsem se těsně před ní a sotva jsem popadl dech, tak jsem začal recitovat mnou přetvořený Splav.

Myslím, že jsem omdlel asi u druhé sloky. Nevím. Probral jsem se až v sanitce. Smrděla desinfekcí a hořčicí… po chvíli jsem zjistil, že od hořčice smrdím já. Asi jsem při recitaci upadl na ten párek, co Karin držela v ruce, když vítala svého hrdinu. Hrdina se při pádu bohužel zapomněl zeptat na její adresu nebo alespoň na telefonní číslo… Snad se uvidíme znovu za rok na dalším ročníku Běhu kolem jezera. Do té doby by už mohla mít prsa…

Jak to začalo

„To se jako chceš živit psaním povídek? Třeba podobných jako byla tenkrát ta Karin?“ ušklíbl se otec. Jak by ne, když jsem mu před pěti vteřinami sdělil, že se hodlám stát spisovatelem. Čtyři vteřiny (připadalo mi to jako věčnost) se na mě nevěřícně koukal a pak mi připomněl povídku, kterou jsem kdysi napsal a na kterou jsem už dávno zapomněl.

No jo, vždyť já už vlastně něco málo zkoušel, blesklo mi hlavou. I když od doby, kdy jsem napsal Karin, uběhlo pár let. Docela mě překvapilo, že se otec na moji naivní prvotinu pamatoval.

Stejně tento rozhovor nebyl moc fér, jelikož to, že chci být spisovatelem, ze mě vymámil pod tlakem. Než tento rozhovor začal, vůbec jsem nepřemýšlel o tom, co bych jednou chtěl dělat. Vlastně jsem vůbec nepřemýšlel o budoucnosti. Proč taky, ve třeťáku… to snad o budoucnosti nepřemýšlí nikdo.

Jediné, o čem jsem dnes usilovně přemýšlel bylo, že bych ve třeťáku úplně zrušil pololetní vysvědčení. Je to naprosto zbytečný opruz, dobrý jenom k tomu popíchnout rodiče. Jinak je to vysvědčení o ničem: nikdy se nikdo nikoho neptá, jaké měl vysvědčení v pololetí třetího ročníku střední školy. Vůbec nikdo, nikoho, vůbec nikdy.

Vysvědčení jsem přinesl domů a nijak zvlášť jsem tuto skutečnost neventiloval. Přesto najednou… otec udělal výjimku z vůbec nikdo, nikoho, vůbec nikdy… a musel jsem ho ukázat. Zase tak špatné vysvědčení to nebylo, vlastně bylo docela dobré, jenom z matematiky jsem měl trojku. A ta otce, nevím ani přesně proč, popudila. Možná jeho představa, že se co nevidět postavím na vlastní nohy a budu soběstačný, dostala vážné trhliny.

Pochopitelně neznal důvody, jak jsem se k trojce propracoval – měl jsem za celé pololetí jenom dvě známky, jednu dvojku z písemky a jednu pětku jako trest za napovídání. Takže jsem nakonec byl za tu trojdu docela rád, i když spíše vyjadřovala zlovůli učitele než moje schopnosti řešit kvadratické nebo trigonometrické rovnice.

„Co chceš v životě dělat, když už teď nezvládáš něco tak elementárního jako je středoškolská matematika? Čím se chceš živit?“ mračil se na mě otec.

„Mám jedničku z češtiny,“ pípl jsem.

„Jo z češtiny. Ta ti asi bude platná v digitálním věku prd.“

Otcův expresivní výraz mě překvapil tak, že jsem se nezmohl na další reakci a jenom jsem mlčky pokrčil rameny.

Otec pokračoval: „To bys mohl dělat třeba… třeba… učitele,“ vyhrkl po chvíli. Tentokrát jsem vyvalil oči já. Tak učitele nikdy! zařval jsem v duchu.

Otec přeslechl můj mentální výkřik, a tudíž pokračoval: „A víš, že by mě to u tebe ani tolik nepřekvapilo? Už delší dobu u tebe pozoruji nízké sebevědomí a submisivní chování. To bys ale taky mohl skončit jako moje švagrová, to je úplný etalon učitelky – podívej se na ni, jak mluví s dětmi, a božínku, už asi deset let nemá názor na nic…“

„Budu spisovatelem,“ skočil jsem otci do monologu, aby už, proboha, opustil to nesmyslné učitelské téma. Nemyslel jsem to vážně, tu větu jsem pronesl pouze v sebeobraně. A pět vteřin nato jsem měl odpovědět, jestli budu psát povídky… Moje odpověď byla, řekl bych… nevýrazná. V mém podání budu spisovatelem vyznívalo jako synonymum pro mlčí jako hrob.

„Aha, v tom případě tu radostnou novinu musíme sdělit mamince,“ popadl otec vysvědčení a vyrazil do kuchyně.

„Tak maminko, budeme mít doma spisovatele,“ ve dveřích nad hlavou mával mým pololetním vysvědčením. Měl ho stočené do ruličky a ve žlutém světle kuchyňského osvětlení připomínalo zažloutlý svitek pergamenu. Možná jsem měl raději říct, že budu historik, napadlo mě, ale raději jsem mlčel a opatrně jsem otce následoval.

Maminka zrovna něco kuchtila a neochotně se otočila od plotny. Otřela si ruce o zástěru a naznačila, že je ochotná poslouchat. Na pánvi něco prskalo a vonělo to naprosto úžasně. Dostal jsem strach, aby otcovo oznámení nezapříčinilo zkázu připravovaného jídla. To by mi teprve neodpustil.

„Ano, tvůj syn Albert chce být spisovatelem,“ pokračoval otec a zhluboka nasál vůni jídla. Bojová nálada ho přešla, polkl naprázdno, a mně bylo jasné, že téma spisovatel se už dnes probírat nebude. Maminka je vztahový génius, a to nemusela říci ani slovo…

Leoš

Když už jsem tedy plácnul, že chci být spisovatelem, začal jsem lehce přemýšlet, co by to vlastně obnášelo. První (naivní) zamyšlení nebylo špatné. Náklady skoro nulové, zatímco zisky někde mezi nulou a bambiliónem. To znamená, že spisovatel může být maximálně úplně nepatrně v mínusu, ale na druhou stranu může být fantasticky bohatý. To jsou příjemné počty, tak proč to nezkusit? Bohužel s těmi náklady se musí začít. Počítač doma nemám. Otec má sice notebooka, ale na něj mě nechce, nevím proč, pustit. A stejně se na něm nedá psát, páč tam má nějaký ujetý Linux. Ještě ke všemu to má všechno zaheslované.

Absenci počítače jsem ale neviděl jako zásadní problém. To ostatně není pro nikoho, kdo kamarádí s Leošem. Leoš je můj nejlepší kamarád. Naprostý šílenec do kompjútrů a požírač tatranek. Odhaduji, že má doma asi patnáct kompjútrů, pokud vím, všechny funkční. Většinu z nich nepoužívá, jelikož prý nenastartují do šesti vteřin, což je nějaký úchylný geekovský limit, bez jehož splnění se nedá s počítačem pracovat. Nikdy jsem nepochopil, proč zrovna pro Leoše je čas startu počítače tak zásadní, když v jeho digitalizovaném pokoji je čas velice relativní. Například když kukačka na jeho nástěnných hodinách odkuká šest hodin, pak za necelých pocitových deset minut odkukává hodin sedm, a chvíli nato jsou dvě hodiny ráno a mezitím mrcha kukačka ani jednou nekukne a pak si poťouchle zakuká čtvrtou… Určitě je pokažená.

Byl jsem přesvědčený, že z Leoše nějaký ten slabý, pro geeky nevhodný počítač vydoluji a pak už mi nebude nic bránit v tom zkusit něco napsat. Pochopitelně, mohl jsem začít psát ručně, ale až tolik mě ta spisovatelská myšlenka nenadchla, abych si hned běžel koupit plnící pero a litr inkoustu.

Doma jsem suše oznámil, že jdu k Leošovi pro výrobní prostředky, a rychle se pakoval pryč, ale odchytil mě otec: „Aha, a kdypak se hodláš vrátit domů?“ To byl poměrně trefný dotaz, jelikož se od Leoše, díky té časové anomálii v jeho pokoji, dost často vracívám poněkud pozdě. Nebo přesněji, dost často se připlížím hodně brzo druhý den ráno. Nelze s tím nic udělat.

„No, myslím, že budu do osmi doma,“ řekl jsem.

„Doufám, že máš na mysli dvacet hodin nula nula. Naposled ses vrátil ve čtyři ráno, pokud si vzpomínám,“ kontroval otec.

„Vždyť jsem říkal, že mají rozbité hodiny,“ pokusil jsem se o trapnou výmluvu. „S kukačkou,“ pípnul jsem v domnění, že svému tvrzení dodám vážnost. „Kuká úplně nemožně, asi je vystavena silnému gravitačnímu poli, a tudíž její čas plyne pomaleji než nám. Jako by hnízdila v černé díře.“

„Tak si vezmi hodinky bez kukaček a ať jsi do osmi doma,“ nenechal se do fyzikální debaty vtáhnout otec. „A k těm hodinkám si ještě vezmi Kájinu.“

Tak, a teď hrklo ve mně jak ve starých hodinách. „Nééé, Kájinu nechci,“ zděšeně jsem vyjekl. Nedovedu si představit nic potupnějšího, než když člověk vezme mezi kamarády svoji mladší sestru. Možná za pět let, až jí bude dvacet, bych s ní mohl před kamarády bodovat, ale do té doby bych raději zapomněl, že vůbec sestru mám.

„Tak s ní zůstaneš tady. S maminkou jdeme do divadla a Jin nemůže zůstat sama doma.“

Vůbec jsem nechápal, proč by patnáctiletá holka (nebo kolik vlastně Kájině je) nemohla zůstat sama doma. Asi si rodiče ještě nevšimli, že už si dávno nehraje s panenkami.

„Hm,“ zmohl jsem se na odevzdanou reakci. „Tak to ji raději vezmu k Leošovi než trčet tady.“

Kájina se naštěstí nebránila, dokonce jsem měl pocit, že se mnou půjde k Leošovi ráda. Nevím, co si od toho slibovala, ale pro jistotu jsem se neptal, aby si to náhodou nerozmyslela. Jen jsem jí doporučil, ať si vezme panenku na hraní. Podívala se na mě jako na úchyla. Asi už je ve svých očích dospělá.

U Leoše

Leoš otevřel dveře až na druhé zazvonění. Stál ve dveřích rozcuchaný, obě oči přivřené, naprosté ztělesnění letargie. Chvíli jsme čekali, než otevře alespoň jedno oko.

Zamrkal a pak z něj vypadlo: „Proboha, Albi, hoří? Zvoníš jako šílený. Kolik vás je? Pojďte dál.“

Vstoupili jsme a nemohl jsem přeslechnout Leošovu samomluvu na téma, že šílený být musím, když vyrazím pařit s mladší sestrou. Kájina to určitě taky slyšela, ale dělala jakoby nic a z kapsy vytáhla tatranku.

„Na, to jsem ti přinesla,“ vrazila ji Leošovi do ruky. Leoš otevřel i druhé oko a s potěšením se podíval na Kájinu.

„Vítej, mladá krásná pařmenko.“ A se slovy: „To nemuselo být,“ začal trhat obal od tatranky. V tom se Leoš vždy chová naprosto konzistentně a předvídatelně. Ještě jsem neviděl, že by u něj tatranka vydržela víc než minutu. „Každý má svého kryptonita,“ standardně komentuje svoji sušenkovou závislost mezi druhým a třetím soustem.

Vešli jsme k Leošovi do pokoje.

„Páni,“ vzdechla Kájina, „no, to je fantastický.“ Rozhlížela se kolem sebe a úplně opravdově zírala s pootevřenou pusou. Ono se ani nebylo čemu divit. Myslím, že každý, kdo prvně vstoupí k Leošovi do pokoje, povzdechne. A pokud má jenom trochu slabost pro výpočetní techniku, tak si připadá jako v ráji. Ten, kdo tuto slabost nemá, si naopak musí připadat jako v pekle. Ze všech stran poblikávají obrazovky, v rohu místnosti je plná skříň nějakých placatých kompjútrů, které hučí jako Niagara na jaře. A při bližším prozkoumání našinec zjistí, že ty placky mají na sobě nalepené nějaké kryptické cedulky, což jsou podle Leoše jména těch počítačů. Vůbec nechápu, jak někdo může cokoliv pojmenovat tak, že se to nedá vyslovit, natož zapamatovat. Jednou jsem dostal přednášku o tom, jak jména kompjútrů vznikají, ale ztratil jsem se po druhé větě a zbytek přednášky jsem pouze bezmyšlenkovitě přikyvoval. Jediné, co jsem si z přednášky pamatoval, bylo slovo nomenklatura, ale dodnes nevím, jak bych ho použil ve smysluplné větě.

Kájina byla úplně nadšená. „To je nádhera,“ stále opakovala, „to je jako sídlo Lary Croft nebo tak něco!“ Leošův výraz se dvakrát proměnil. Nejprve to vypadalo, že je se srovnáním se sídlem Croftu trochu nespokojený, pak mu asi došlo, že je to míněné jako vrcholná pochvala, usmál se na Kájinu a ukázal vztyčený palec, jakože to Kájina naprosto přesně vystihla. Neuvěřitelné, dokonce si přitom uhladil vlasy, což za normálních okolností pro geeka jeho kalibru představuje hrubé porušení nepsaných pravidel počítačových šílenců.

„Že jo! Nazýval jsem to Digitální pevnost do té doby, než mi to jméno vyfoukl Dan Brown pro svoji nablblou knihu. Ta kniha v sobě koncentruje snad největší snůšku počítačových nesmyslů, co jsem kdy četl. Dočetl jsem ji jenom proto, že to byla jediná kniha, kterou jsem měl u sebe na pokoji, když jsem byl v nemocnici se slepákem.“

„Digitální pevnost je krásný název,“ za odměnu vzdychla Kájina.

„Ale znesvěcený Brownem,“ mumlal Leoš. „Teď tady tomu říkám Hackerova sluj,“ dodal pyšně. Kájina se tvářila nadšeně. Moc mě to jejich povídání nebavilo a asi i proto, že jsem se nějak vytratil z konverzace, ze mě najednou vypadlo:

Hackerova sluj,
tam to smrdí, fuj!

Oba se na mě útrpně podívali a Kájina přezíravě prohodila: „Á, pan spisovatel se snaží prosadit stupidními básničkami v digitálním věku.“ Pak se otočila na Leoše a začala mu vysvětlovat, proč jako se mám stát spisovatelem. Leoš se tvářil pobaveně. „V digitálním věku nemá slovo proti číslici vůbec šanci uspět. Tím si chceš vydělávat? Básničkama? Tak to jsi daleko větší magor, než jsem si myslel.“

„Nevím, jestli budu psát básničky. Vlastně ani nevím, jestli vůbec chci něco psát, ale docela bych to zkusil. Ostatně to je hlavní důvod, proč jsem přišel.“

„Tak to jsi přišel správně,“ vpadl mi do řeči Leoš. „Dnes se už básničky nepíšou, ale generují. Zadáš pár základních slov, hodíš je do stroje a vypadne báseň. Někde tady mám i databázi rýmů. No schválně, řekni nějaké slovo a dám ti rým do pěti vteřin. A to, prosím, ne jeden skvostný rým… několik rýmů. Moment, jen co to najdu.“ Začal psát na naprosto šílené klávesnici. Vůbec jsem nechápal, jak je možné psát na něčem, co nemá popisky kláves, respektive jen vybledlé náznaky původních popisek. Kájina na něj hleděla s otevřenou pusou. Musel jsem připustit, že to byla fascinující podívaná. Leoš cosi rychle napsal a v takovém strohém černém okně se něco vypsalo. Vypadalo to jako titulky v Matrixu. Následovala ještě jedna rychlá sekvence znaků na klávesnici a…

„A mám to,“ řekl Leoš po chvíli. „Tak schválně, řekni nějaké slovo a do půl minuty mám pro tebe báseň.“

„No, to je asi jedno,“ trochu nejistě jsem odpověděl. „Hm, třeba… třeba… kopřiva!“ Následovaly bleskové údery do té pobledlé klávesnice. Na obrazovce se začala vypisovat slova, které souzní s kopřivou, a za chvíli Leoš začal jen tak z patra recitovat:

Odjakživa kopřiva,
dává se do krmiva.
Hlavně však do kuřiva,
co se hulí za deštiva.

Kájina začala nadšeně tleskat. „Nádhera, prostě nádhera,“ nekriticky pištěla.

„Ale jó, rýmuje se to, ale nějaká zvláštní poezie to tedy není,“ trochu sklesle jsem poznamenal. Bylo mi naprosto jasné, že bych asi nic lepšího v tak krátké době nedokázal. Jestli vůbec to.

„No, to by mohl říct každý, že to stojí za starou bačkoru,“ povídal Leoš a pýchou nadmutý si vychutnával Kájininy nadšené ovace. „Tak to taky zkus a někoho nezávislého necháme posoudit, čí básnička bude lepší.“

„A kde bychom tady vzali někoho nezávislého?“ povídám.

„Já jsem naprosto nezávislá a poezii rozumím,“ přihlásila se k roli soudce Kájina.

„No, mně se to moc nezdá,“ špitnul jsem. Měl jsem neurčitý pocit, že Kájina bude spíš na straně Leoše.

„Uznávám, je to tvoje sestra, to asi moc spravedlivé nebude, ale mně to nevadí, za kvalitou své básně si stojím,“ řekl stále ještě řádně nadmutý Leoš. Asi si byl jistý, že se mu podařilo zpřetrhat rodinná pouta.

„Dobře, něco zkusím, ale takhle pod tlakem se moc pracovat nedá. No, přinejmenším alespoň nebudu používat rým AAAA.“

„Jaký AAAA?“ vyvalil na mě oči Leoš. Konečně něco nevěděl.

„No, to jako, že tobě se rýmují všechny řádky. To je primitivní triádový rým,“ pokusil jsem se o trochu osvěty.

„Pokud bys vynechal slovo primitivní, pak by se dalo souhlasit,“ nenechal se rozhodit Leoš. „Zkus si taky triádu a uvidíš, že to není triviáda,“ pokračoval.

„A musí tam být taky slovo kopřiva,“ přihodila si moje sestra. „A máš na to dvě minuty,“ ušklíbla se.

„Mám na kompu fantastický digitální stopky. Klidně ti to stopnu. Řekni, až budeš připravený,“ mumlal Leoš a už zase bušil do klávesnice.

„Takový stopky jsi ještě neviděl, hele.“ Na obrazovce se objevila kresba nějaké slečny v kulichu, rukavicích a péřové bundě. „Každých pět vteřin si svlíkne jednu část a za minutu bude úplně nahá,“ jásal nad slečnou Leoš.

„Stopnu mu to na mobilu,“ přihlásila se Kájina. Asi ji digitální striptýz moc nelákal.

„Souhlasím,“ řekl jsem. „Postupně nahatější a nahatější slečna by mě zbytečně rozptylovala.“

„Ok, pustím ti ji klidně až potom,“ usmíval se Leoš na obrazovku. „Budeš nadšený! To bys neřekl, co má triček. Schválně je spočítám,“ a pustil odpočet.

Kájina vyndala mobil a startovala: „Tři, dva, jedna, teď. Máš dvě minuty…“

Vzal jsem papír a začal psát. Koutkem oka jsem viděl, že slečna na Leošově obrazovce je už bez čepice a bot. Kousal jsem tužku, škrabal se na hlavě, a když byla slečna opět oblečená, napsal jsem:

Z kopřivy jsem uvázal zásnubní květinu.
Kopřiva byla jediná, co před domem mi kvetla.
Záhy jsem poznal, co to bylo za blbinu.
Milá se usmála, přivoněla a vyslala mě do nejhlubšího pekla.

Dopsal jsem zrovna ve chvíli, kdy si slečna sundala druhou ponožku. Dokončil jsem tedy ještě před limitem. Oddechl jsem si… odkašlal a přerecitoval svoji kopřivovou rýmovačku. „Aha? Kdo vyhrál?“ otočil jsem se na Kájinu.

„Máš to pěkné, ale ta Leošova byla taková netradiční,“ falešně se na mě usmála Kájina.

„Ale prosím tě, triádový rým se snad používá jen v básničkách pro děti, aby si to zapamatovaly. Ale poezie…“ (slovo poezie jsem zdůraznil), „… poezie se triádovým rýmem prostě nepíše. Poezie ne!“ poslední větu už jsem málem hulákal.

„Hm, ale stejně je Leošova báseň zajímavější. Básně o lásce jsou nuda,“ trvala na svém Kájina.

Trochu se mě to dotklo, vždyť moje básnička o lásce moc nebyla. Právě naopak, byla o rozchodu. A ještě ke všemu mi připadala docela dobrá. Pak mě napadla spásná myšlenka: „Inu, jestli Leoš dokáže tu svoji AAAA báseň říct ještě jednou, tak to beru, vyhrál.“ Slečna na obrazovce se potřetí oblékla, tím pádem se vytratila z Leošova zájmu, a ten se k nám otočil.

„Leoši, jak byla ta tvoje básnička? Je vítězná, víš?“ spustila na něj Kájina.

Když jsem viděl Leošův skelný, nechápavý výraz, bylo mi jasné, že i pro ajťáka jakéhokoliv formátu platí jednoduchá pravda: básnička pronesená spatra se zapomene v tom okamžiku, kdy dozní poslední slabika. O jasném vítězi nebylo pochyb.

Kompjútr

Leoše prohra v básničkovém rozstřelu pranic nerozhodila. Vypnul digitální minutovou slečnu a otočil se na mě: „A jaký bys chtěl počítač, vlastně? Noutbúka, netbúka nebo tradiční písidlo?“

„Co to je písidlo?“ optala se za mě Kájina, jako kdyby věděla, jaký je rozdíl mezi notebookem a netbookem.

„Písidlo je normální PéCéčko, PC, Personal Computer,“ odpověděl Leoš, a tím asi považoval laický dotaz mé mladší sestry za dostatečné vysvětlený (ještě že se zeptala ona a ušetřila mi trapnou chvilku). Leoš ani nečekal, jestli se Kájina bude tvářit dostatečně chápavě, a pokračoval: „Asi bych ti mohl dát jednu takovou šunku, která je šunka výkonově, a dokonce jako šunka vypadá. Takový nevzhledný růžový notebook. Koupil jsem ho na eBayi za patnáct doláčů. Za ty peníze tenkrát úžasný nákup. Jsou na tom Windows, takže barva i operační systém pro holky. Pro tebe asi ideální.“

Než jsem se stačil k jeho prazvláštní nabídce vyjádřit, otevřel šatní skříň, ve které ovšem nebyly žádné šaty, ale byla plná různých notebooků. Byly tam naskládané v policích jako knihy, takže byly vidět jenom jejich hřbety. Kájina zalapala po dechu. Já možná taky. Byla to dechberoucí podívaná. Ani jsem netušil, že je Leoš až takový sběratel.

Leoš chvíli se zalíbením prohlížel svoje poklady, pak láskyplně přejel rukou po jedné notebookové řadě a z ní vytáhl růžový, ale fakt růžový notebook. Zamilovaně ho pohladil po víku a otočil se na mě: „Tak co mu říkáš, šunce?“ šťastně se u toho usmíval.

„No, já ti nevím. Ta barva je nějaká podivná.“ Slovo podivná jsem použil jenom proto, že Leoš je můj kamarád a snaží se mi pomoci. Barva byla naprosto děsivá, odporná. „Vypadá to, jako by se ti na tom roztekla jahodová zmrzlina.“

„Náhodou je krásnej,“ vzdechla Kájina vedle mě.

„Inu, další důkaz, že ta barva je šílená, pokud se líbí Kájině,“ ulevil jsem si.

„Jestli ten notebook chceš, tak si ho klidně vezmi,“ řekl Leoš, ale z nějakého podivného důvodu koukal na Kájinu, a ne na mě. A pak se rozpovídal, že pro Kájinu je to úplně suprový notebook, že sice nemá kdovíjakou grafickou kartu, ale pokud Kájina nehraje akční střílečky a nejezdí digitálníma autama, tak se i na něm dá fakt bytelně zapařit.

Kájina okamžitě prohlásila, že tedy ona na střílečky není, že má raději poněkud oduševnělejší zábavu a souhlasila s tím, že jí tam Leoš nainstaluje Prince z Persie, což jest údajně, podle Leoše, taková dívčí hra, krve jen pomálu a hratelnost vysoká.

Zatímco Leoš instaloval toho persijského prince, mě navigoval, co si mám z té jeho notebookové skříně vytáhnout pro sebe.

„Ber ten druhý zleva ve třetí polici odspodu,“ házel přes rameno instrukce. „Je to sice starší kus, ale má dobrý disk a na to tvoje psaní bude s rezervou stačit. Pochybuju, že napíšeš tolik poezie, že bys ho zaplnil.“

Podle instrukcí jsem vytáhl takovou divnou khaki placku a Leoš, aniž by se na mě podíval, souhlasně přikyvoval. Zkusil jsem placku otevřít, ale nešlo to. Ač jsem mačkal na cokoliv, páčil jakýmkoliv směrem, tak se víko prostě nehnulo. Leoš si hleděl instalace Prince a moje zápolení s khaki plackou ho vůbec, ale vůbec nezajímalo.

„Prosím tě, jak se do toho leze?“ odvážil jsem se zeptat po několika minutách marných pokusů.

Dostalo se mi Leošovského vysvětlení (tudíž těžce nesrozumitelného), že otevřít notebook není jen tak (což jsem pochopitelně věděl), že se jedná o speciální vojenský notebook, do kterého se dostaneš pouze klíčem nebo přes otisk prstu. Klíč prý k tomu nikdy nebyl, jelikož ten notebook vytáhli z nějaké potopené lodi, a když se loď potápěla, tak si nikdo nedal práci a nezkompletoval notebooky s patřičnými klíči. A ať nemám obavy, že i když byl potopený, tak se vlastně nic nestalo, páč notebook je vodotěsný do hloubky padesáti metrů, a ještě ke všemu má gumovou klávesnici. Je sice čínská, ale to by neměl být pro spisovatele problém, jelikož správný spisovatel při psaní na klávesnici stejně nekouká.

„Hm, jak se do něj dostanu, aha?“ znechuceně jsem se optal. Znechuceně hlavně proto, že hra na Kájinině notebooku byla doinstalována a Leoš pobíhal digitálním princem po obrazovce a slnil před Kájinou, zatímco já jsem tam stál jako pako a neuměl jsem otevřít víko. Leošovi to bylo úplně fuk. Předváděl, jak umí s tím panďulákem udělat dřep, popoběhnout, poskočit a kdoví co ještě. Mezitím, co dokončoval princovu první misi, vyprávěl, že na nějaké staré BBSce zjistil, jak se do notebooku vlámat a obnovit původní firemní nastavení. Prý není až tak těžké nadefinovat nového uživatele. Jediná trochu nevýhoda je, že pokud notebook mění vlastníka, tak všechno, co na něm bylo uložené, se nenávratně ztratí. Ale Leošovi to prý nevadí, ať si tam klidně nainstaluju co chci, on tam nic důležitého nemá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Budeme mít doma spisovatele.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.