Ženy z Bohnic

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Edna Nová

Ženy z Bohnic – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Edna Nová

ISBN tištěné verze 978-80-7650-296-3

ISBN e-knihy 978-80-7650-298-7 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-299-4 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-297-0 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Copyright © 2020 Edna Nová

Paní Kanárek

Paní Kanárek přiletěla do Bohnic uprostřed zimy ve žlutém kabátku, který sice byl trochu olezlý, ale kdo by se nimral v detailech. Její zářivé zjevení rozjasnilo onu bohnickou lepkavě táhlou depku. Když ji sanitáři přiváděli, mávala expresivně „křídly“ a vydávala „kanáří zvuky“, jakési polidštěné cvrlikání. V okamžiku, kdy jí sestry chtěly její slavný žlutý svršek odebrat, ukázalo se, že paní Kanárek ovládá i češtinu, jelikož rozhořčeně procedila skrz svůj zobáček: „Dnes jsem si to peří koupila v sekáči, abych nalákala svého kanára k dovádění.“ V ten moment bylo jasno – do zatuchlého pavilonu 1 se propašoval nefalšovaný domácí mazlíček, i když trochu netýkavě naježený. Jeho bojovný postoj volal do světa: pohlazení možné jen na vlastní nebezpečí!

Paní Kanárek začala svou štaci v příjmovém pokoji pro deset osob. Vyfásla prémiovou postel u okna, přestože skromně prohlásila, že bidýlko by stačilo. Ale bidýlka nebyla k dispozici. Mezi hnilobnými mrtvolami pacientů působila zprvu nepatřičně, skutečně jako nějaký přivázaný exotický pták, kterého hodlají za pár dní chladnokrevně vykuchat a hodit na gril – vždyť takový kanár může být lahůdka, epesní specialita! Nevím, jaký koktejl tabletek dostala, ale obdržela přirozeně také modrý likér na zklidnění, kapičky Rivotril, což je univerzální magické cosi, slučitelné zřejmě se všemi léky a diagnózami. Ano, každý lapený zde srká z plastové panákovky 5, 10 či 15 ml Rivotrilu. Je to otupující, zklidňující dryák, nevhodný pro dlouhodobé užívání, ale pár týdnů to tady s ním musí zvládnout všichni. Tečka a nazdar. Žádné speciální individuální zacházení. Paní Kanárek se po onom elixíru již jen ztěžkle pohupovala a občas znaveně máchla jedním či druhým křidélkem.

Zkušené bláznivky, tedy ty trochu příčetnější bláznivky, orientované v čase a místě, nad paní Kanárek opovržlivě kroutily hlavou: „Teď to tady vážně vypadá jak ve cvokhausu. Můžete alespoň na chvíli přestat skřehotat?“ Nemohla. Zvířecí pud ovládal celé její nitro. Byl silnější než nějaká jalová snaha po konformitě, jež by jí umožnila kontakt s lidskými individui. Zkraje svého uvěznění se nedružila, sedávala sama u okna, rozcuchané chmýří na hlavě a vypouklé rybí oči jí dodávaly věru křehké vzezření. Tehdy jsem si, zemdlená po Rivotrilu, se svou poťouchlou tragikomedickou melancholií připitoměle představovala, že se skutečně brzy převtělí do kanárčího tělíčka, které se vztyčeným prostředníčkem vylítne na svobodu. Prostředníček samozřejmě zůstane kvůli efektivnější podívané nadále člověčí, jedinou její neproměněnou částí.

Z paní Kanárek se místo vzdorné vlaštovky postupně stával smutný ptáček. Opouštěla své sny o létání. Sem tam si přisedla k někomu v návštěvní místnosti, nedělala rozdíl mezi ohluchlou důchodkyní a manicky užvaněnou fetkou. Všem plačtivě líčila stále stejnou ohranou písničku, jak byla násilně donucena opustit svého kanárčího druha. Říkám vám bez ironie, že Romeo a Julie hadr oproti této romanci. Její sameček doma údajně zhyne, neboť kanárci, jak známo, nemohou žít osaměle, ale výhradně v páru! Pochopením pro její harmonické soužití s kanárkem ovšem neoplýval její bývalý partner – a paní Kanárek si neodpustila přehnanou artikulací zvýrazňovat slovo „bývalý“. Byla přesvědčena, že ji její expřítel nechal hospitalizovat kvůli svému zraněnému egu. Co naplat, že ono zraněné ego ji každý den zahrnovalo svou nevyžádanou přízní, trpělivě odpovídalo na její citové výlevy, smířlivě jí pouštělo videa s kanárem. Zraněné ego alternovalo odkopnutého Romea v koutě. Ona se po celou dobu jeho přítomnosti tvářila, že mu projevuje milost, v ksichtíku měla vepsané: „Sezobej si zbytky z mé dlaně, ve víc nedoufej.“ Ano, Kanárek skutečně patřila mezi náročné, komplikované partnerky, v jejichž případě bývá i úctyhodný institut manželské poradny bezradný. Zdejší plačky a klevetnice nicméně rády opěvovaly tragiku tohohle Romea; jim totiž muži upláchli, zdrhli při prvním záchvatu paranoie, žádné koláčky jim do psychárny nenosili, zbyli po nich maximálně fakani a nezaplacené alimenty, o které se ještě po deseti letech soudně přetahují.

Po bohnicky nekonkrétně dlouhé či krátké době zatoužila paní Kanárek odletět nejen přeneseně, ale i doslovně. Žádala revers. Důvod neznám. Ale byla při tom poměrně agresivní a sklouzávala ke své specifické kanáří mluvě, tudíž ji pouze převezli na uzavřenější oddělení. Uzavřenější oddělení v bohnické hantýrce znamená další stoletý barák s mřížemi, kam nepouští příbuzné, případně jen v omezeném režimu, a kam jsou odkládáni beznadějní recidivisté. V takových místech se setkáte s kurtováním, samotkou, permanentním dohledem a dalšími specifickými libůstkami psychiatrické péče, neboť v Bohnicích existuje nelítostná přímá úměra mezi stavem mysli a prostředím. Čím hůře ti je, tím horší bejvák schytáš, bejby.

Později jsem ji vídávala v areálu léčebny, běhala sem a tam za různými ptáky. Asi na svého kanárka poměrně záhy zapomněla, nevěrnice! Nebo byla donucena zapomenout, chuděra! Ve svém běhu, přesněji „letu“ byla nádherná. Kdyby mi nějaká vyšší instance dopřála zvolit si jakoukoliv duševní poruchu, přála bych si právě onu „ptačí“. A jak to dopadlo s ní, kanárem a odkopnutým Romeem? Bůh ví.

Záchodová lejdy

Záchod je pro pacienty v Bohnicích chrámem společenského vyžití. Místní undergroundové doupě pro otupělé buřiče. Na zemi se tísní ženské s cigárem v hubě, usrkávají rozpustné kafíčko z vlažné kohoutkové vody, teplá neteče, sorry holky, a u toho kafrají o zhovadilosti světa. Občas idylku přetne nafintěná slečinka s parfémem v ruce, která svůj Dior deklasovala na úroveň WC fučifuků, aby po sobě nezanechala ani ten nejmenší prd. Jemňoučkým hláskem pípne: „Prosím, můžete odejít? Potřebuji na kakání soukromí.“ A banda zdejších kavárenských povalečů se neochotně zvedne a umožní slečince přepych prázdných latrín. Hej, to je pohodlíčko jak v hotelu Hilton!

Záchodová lejdy, titulovaná také jako královna hajzlíků, je ztělesněním barvy smogu; má šedou kůži, vlasy i oči. Ztracena v hustém kouři, schovaná ve flekatém, místy propáleném župánku, s kyslíkovou maskou připravenou, až se dostaví další astmatický záchvat, při kterém ze sebe vychrchlá pozůstatky své duše. Lejdy v noci nespí, dřepí v prostorách vyměšování, bafá jednu za druhou, občas se u toho dusí, občas si poklábosí s dalším insomniakem. Prášky na spaní, v těch se vyzná. S přehledem chrlí jména přípravků jak ukolébavku před probdělou nocí: „Halí belí, Stilnox lení, Hypnogen není. Sanval v zelí a Zolpidem v petrželi.“ Bohužel, žádný zázrak současné medicíny jí dosud dlouhodobě nezabral. A tak je to tady se všemi – na mě zkouší jedno antidepresivum za druhým, aby mi po čtrnácti dnech užívání diagnostikovali zhoršení.

Za Lejdy nikdo nechodí, nikdo z jejích známých si nevzdechne ani na čtvrthodinovou zdvořilostní návštěvičku. Přesto není sama, síla její vůle či možná vábivé charisma jejího utrpení nás nutí schoulit se k ní na chladné, oprýskané dlaždice. I já za ní div nedolejzám, za její partou složenou ze samých poraženců. Má neoddiskutovatelné vnitřní kouzlo, jež z ní tryskavě vyvěrá, její vyčerpaný zevnějšek křičí: Hleďte, vůdkyně zdecimovaných trosek. Ale to s ní se smějeme, když žena v Bohnicích pokřtěná jako Náboženská euforie vyleze z kabinky, ukloní se Bohu a po svatém otčenáši připojí svůj dodatek: „A Bože, Bože, moc ti děkuji za dnešní kvalitní hovno.“ Buranskému, až sprostému černému humoru se v takových podmínkách daří, kvete tu o sto šest. Zjemnělým, lyrickým dámám vstup zapovězen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ženy z Bohnic.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.