Podzimní boogie woogie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Švancara

Podzimní boogie woogie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

JAN ŠVANCARA

PODZIMNÍ BOOGIE–WOOGIE

JAN ŠVANCARA

PODZIMNÍ BOOGIE–WOOGIE

Podzimní boogie-woogie

Copyright © 2020, Jan Švancara

ISBN tištěné verze 978-80-7650-223-9

ISBN e-knihy 978-80-7650-224-6 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-225-3 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-226-0 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Tato kniha se vám dostává do rukou díky všem, kteří ji podpořili v předprodeji. Zejména díky štědrým mecenášům Denise Hrubešové, Haně Slačálkové a Janu Benešovi, jimž je autor obzvlášť vděčný.

Při psaní této knihy byly jako zdroje historických informací použity následující texty, jejichž autorům patří poděkování, jmenovitě

— Janu Michlovi s jeho knihou Legionáři a Československo,

— Daliboru Váchovi za dizertační práci Život v legiích – Českoslovenští dobrovolci na Rusi 1914–1918,

— Vítu Lucukovi za diplomovou (bakalářskou) práci První světová válka ve vzpomínkách Josefa Zrůsta,

— legionáři Josefu Krulichovi za zkompletování a vydání svého válečného deníku.

I.

Na kolejích se neztratíš. Se železnou jistotou tě dovedou do cíle. Můžeš se zdržet, může ti dojít pára, ale nikdy nesejdeš z cesty, nezabloudíš. Sedím ve vagónu s ostatními, poslouchám dunění pražců a přemýšlím, kam nás zavedou. Armáda je jako železnice. Taky tě nenechá uhnout nebo zabloudit. Dostaneš uniformu, hodnost a svůj batalion a můžeš jít bojovat za Frantu kamsi do cizí země. Víš, kdo jsi, kam patříš a za koho se bojíš o život. Nikdo po tobě nechce, abys přemýšlel, proč to všechno děláš. Správná odpověď snad ani není. Nikdo neví přesně, proč tu je ani co ho čeká. Zajímalo by mě, jestli v celé téhle válce někdo aspoň tuší, jak to celé může dopadnout. Jestli se spíš všechno nevalí jen jakýmsi samospádem na jednu velkou hromadu. Tahle válka je krutá tak moc, jak rychle dokáže vlak po železnici přepravovat vojáky na frontu. Cena lidského života klesla na cenu jízdenky do nákladního vagónu.

Ve vzduchu je cítit tabák a pot. Víc ten pot, protože tabák už je vzácnost. Koukám na spící kluky z našeho maršbatalionu. Kolik z nich ještě nedrželo v ruce zbraň? Já jsem měl možnost se aspoň zastřílet, ale někteří noví nestihli ani to. Kolik z nich má doma děvče? Na kolik z nich to děvče počká? Kolik z nich se ještě vrátí domů? Letos odváděli ročník 97. Některým těm klukům bylo teprve sedmnáct let.

Nikdo nemá zpáteční lístek. Jsme tady naskládaní jako pytle s pískem. Posílají nás k použití na frontu. Co bude dál nikdo neplánuje. Všichni jsou nervózní. Rozmíšky mezi vojáky různých národností jsou čím dál častější. Dva naši se včera poprali v hospodě s několika Maďary od honvédu. Těm teď nikdo nezávidí. Dostali uvázání. Celou cestu stojí na špičkách přivázaní nahoře za ruce. Zítra ráno budou rádi, když se pohnou. Ještěže jedou ve vedlejším vagónu, bolelo by mě jenom se na to dívat. Můžou si za to sami, ale my všichni víme, že nás schválně míchají mezi Maďary. C. a k. vojsko nám Čechům tak úplně nevěří. Hlavně když nás je víc pohromadě. Ale velet si smíme česky. Však oni páni maršálové dobře vědí, že když jde do tuhého, každý mluví, jak mu zobák narostl.

Kolejnice dál duní. Tepou pravidelně jako nějaké železné srdce téhle války.

Chleba je málo, Češi nesnáší Maďary, Maďaři nesnáší Čechy, všichni nesnášíme válku, ale přesto nás s neochvějnou jistotou to neviditelné srdce pumpuje tam a zase zpátky. Hlavně tam.

Kapitola 1 / Marcela

Viktor jako obvykle touto dobou nevěděl, kam dřív skočit. Nevěděl, jestli skočit na kafe nebo rovnou na oběd. Seděl ve své kanceláři, pohupoval se na židli a jejím vrzáním se snažil zahrát Ovčáky čtveráky. Neměl do čeho píchnout. Ale moc mu to nevadilo. Spíše se bál, že mu někdo zavolá, aby do něčeho píchl.

Na stole mu zavibroval telefon. Neznámé číslo, takže pravděpodobně klient.

„Jo,“ ohlásil se.

„Vy jste Náplava, soukromý detektiv?“ tázal se z aparátu mužský hlas.

„Jo, už to tak bude.“

„Tady Vladimír Vrána,“ řekl muž a po chvíli ticha dodal: „Víte, kdo jsem?“

„Jak bych nevěděl, vy jste přece Vladimír Vrána,“ improvizoval Viktor, i když netušil, kdo a proč mu volá. Byl ale zvyklý blafovat a uměl vystačit s minimem informací.

„Chtěl bych si vás najmout,“ pokračoval Vrána.

„Přijde na to, na co,“ nedal se Viktor strhnout k předčasnému souhlasu. Neměl rád slovo najmout.

„Posílám vám e-mailem fotku své dcery Marcely. Chci, abyste ji sledoval.“

„Fajn, platí, nespustím z té fotky oči.“

„Nedělejte si legraci, Náplavo! Zdá se mi, že se kolem mé dcery poslední dobou motá pár podivných individuí. Mám o ni strach. Chci, abyste jí byl diskrétně v patách a zjistil mi, co se okolo ní děje. A hlavně abyste jí zajistil bezpečnost.“

„Pardon, omlouvám se,“ změnil Viktor tón.

„Pane Náplavo, já potřebuji vaše služby, jinak bych nevolal. Kolik si účtujete?“

‚Potřebuji vaše služby‘ znělo lépe než ‚chci si vás najmout‘. Viktor odhadoval, že to bude banální sledovačka. Desítky hodin dřiny, aby tatíkovi dokázal, že jeho dospělá dcera má známost.

„Tisíc korun na hodinu,“ střelil Viktor od boku. Částka dost vysoká na to, aby klienta buď odradila, anebo Viktorovi osladila nudnou práci.

„Dobře, pošlu vám zálohu,“ řekl Vrána bez známky zaváhání, a tak se ho Viktor vyptal, kde slečna studuje, kde bydlí a na pár dalších nezbytných detailů, aby se měl čeho chytit. Za tisícovku na hodinu už tu nudu nějak vydrží. Zvlášť když dluží za nájem a ta holka na fotce vypadala, že by ji možná sledoval i zadarmo. Byla hezká. Ne výrazně krásná, ale hezká. Tvář jako z reklamy.

Podle Vrány měla jeho dceři ve dvě hodiny začít přednáška. Když vyrazí hned, stihne si ještě cestou koupit kebab. Viktor sebral ze stolu telefon. Na pár ilustračních fotek ze sledovačky mu bude mobil bohatě stačit. Navíc s ním nebude na ulici nápadný. To je výhoda technologického pokroku, detektiv už se nemusí schovávat s teleobjektivem v autě. Za pár let snad bude stačit někoho sledovat přes internet.

Před filozofickou fakultou bylo živo. Tři čtvrtě na dvě. Marcela by měla, jak tvrdil Vrána, každou chvíli dorazit na přednášku. První přednášku. Viktora trochu zamrzelo, že svá studia pověsil po maturitě na hřebík a místo přednášek se věnoval detektivní praxi a celoživotnímu vzdělávání v oboru aplikované bohémistiky. Teď těm studentům trochu záviděl.

Nicméně se zdálo, že na sledování by si jen těžko mohl přát lepší místo. Na výstavě obrazů, u kadeřníka nebo na hřbitově by těžko vypadal tak nenápadně jako mezi zevlujícími studenty. Mimikry studenta osmého ročníku dějin čumění šly Viktorovi tak nějak samy od sebe. Zapálil si cigaretu a rázem splynul s ostatními vysokoškoláky.

Černou limuzínu přijíždějící úzkou jednosměrnou ulicí by těžko přehlédl, i kdyby tu nebyl na sledovačce. Přes boční sklo poznal na sedadle spolujezdce dívku z fotografie – Marcelu Vránovou. Auto zastavilo před vchodem. Dívka se nahnula přes řadicí páku a políbila na tvář staršího muže za volantem. Pak přibouchla dveře, vyběhla pár schodů ke vchodu, nad nímž visel znak fakulty, a elegantní chůzí zmizela za prosklenými dveřmi. Viktor nebyl jediný, kdo se za ní díval. Nejeden student stočil pohled tím směrem. Ale jen Viktor si ledabyle, jako by si nepřestal číst zprávy na telefonu, udělal mobilem pár snímků. O nic tu zatím nešlo. Nepotřeboval nic konkrétního. Jen důkaz pro klienta, že byl na místě a dělal svou práci. Pár rozmazaných fotek stačí, aby si mohl říct o peníze.

Černé auto se pomalu rozjíždělo. Viktor si ještě pro jistotu cvakl zadní espézetku, ale nemyslel si, že ji bude k něčemu potřebovat. Holka bude zřejmě praktičtější, než by se od studentky estetiky dalo čekat. Estetické hodnocení při výběru partnera zjevně ustoupilo ekonomickým měřítkům. To se tatík nemá čeho bát, pomyslel si Viktor a vytočil Vránovo číslo. Auto se zastavilo.

„Ano, Vrána,“ ozvalo se z telefonu.

„Tak, pane Vrána, měl jste pravdu, kolem vaší dcery se motá nějaký chlap, od pohledu trochu podezřelý. Inu, na Audi A8 si asi nevydělal jako učitel dějepisu. Ale myslím, že nemusíte mít strach, že by Marcele něco udělal, spíš to vypadá…“

„Tupče!“ přerušil Viktora Vrána.

Okénko černé limuzíny šlo zvolna dolů. Z něj se vyklonil muž s telefonem u ucha a významně si klepal na čelo. Viktorovi došlo, že si měl místo kebabu zjistit, kdo to vlastně ten Vrána je. Patrně oprávněně přepokládal, že ho Viktor bude znát.

No, tak teď už aspoň není co zkazit, pomyslel si s úlevou a s vědomím, že má před sebou, pokud je Marcela svědomitá studentka, hodinu a půl nerušeného zevlování v příjemném podzimním slunci. Škoda, že tu nejsou lavičky. Viktora napadlo, že by se mohl na mobilu kouknout na informace o Vladimíru Vránovi, ale nechtěl riskovat, že se do čtení zabere a Marcela mu třeba proklouzne. Nebo by mu mohlo uniknout něco dalšího, co by měl vědět. Případ to byl sice banální, ale nechtěl už udělat další chybu. Začala se v něm probouzet profesní ješitnost.

Viktor věděl, že Marcela mu nemůže utéct. Fakulta má jen jeden vchod z ulice Arna Nováka, takže pokud by nechtěla schválně zmizet a nevylezla oknem, musela vyjít právě těmi dveřmi, za kterými před chvílí zmizela. Stál proto na rohu ulice, kouřil, občas zkontroloval zprávy na telefonu a poslouchal hovory procházejících studentů. Jejich bezstarostnost ho skoro nakazila. Cítil se na chvíli jako jeden z nich, jako by ho momentálně zajímal víc kategorický imperativ než peníze na nájem.

Odhadl ji správně. Odseděla si poslušně celou přednášku. Co jiného taky mohl čekat od studentky, kterou vozí do školy starostlivý otec. Vyšla v hloučku studentů, ale rychle se rozloučila a energicky vykročila směrem k Viktorovi. Šla po opačné straně ulice, nemusel se nijak skrývat. Jen se trochu pootočil, aby její odraz mohl sledovat ve skleněné výplni domovních dveří. Viktor podvědomě vnímal, že Marcela Vránová sem nezapadá. Něčím se lišila od ostatních studentek. Ale čím? Viktor chvíli přemýšlel. Potřeboval to vědět. Neměl rád nejasnosti. Je to tím, že jde sama? Tím, že někam, jak se zdá, pospíchá? Ne, byl to ten zvuk. Marcela má podpatky. Holky tu dnes chodily v pohodlných botách a riflích. Ona ale měla úzkou sukni, boty na podpatku a kabelku místo batohu. Úplně jiný dresscode.

A pak samozřejmě ta její chůze. Nesla se jako nějaká modelka. Modelky chodí všechny stejně. Musí na to mít nějaký kurz. Kurz přehlídkové chůze. Pozoroval ji, jak se na svých podpatcích vlní ulicí a začínal chápat, proč se dámským botám říká zrovna lodičky. A taky mu bylo jasné, že tatíku Vránovi musí dát za pravdu. Marcelu sledují. Sleduje ji každý druhý chlap, kolem kterého projde. Ne snad, že by byla nějak vyzývavá, ale ten pohyb poutal pozornost. Marcelina tvář nebyla ničím výrazná, Viktor měl skoro problém si její podobu z fotky zpětně vybavit. Ale věděl, že krása je stejně jenom destilovanou esencí průměrnosti. To vědí i kriminalisté. Když koncem 19. století platila teorie, že z antropometriky obličeje je možné poznat člověka se zločinnými sklony, provedl Darwinův bratranec Francis Galton experiment s promítáním portrétů mnoha zločinců přes sebe. Místo typické tváře zlosyna, kterému kouká kriminál z očí, byla výsledkem tvář jako obrázek. Ideál krásy. Průměr všech individuálních odchylek dal dohromady ideálně souměrnou a ničím nevybočující podobu. Prototyp člověka.

Nechal ji zmizet za roh ulice. I když šla svižně, nemusel příliš pospíchat. S tím klapotem podpatků mu jen tak nezmizí. Mohl ji v klidu sledovat stylem indiánské chůze – chvíli šel a chvíli jen tak vypouštěl kouřové signály, podle kterých by jen zasvěcený soukmenovec poznal, že je právě na válečné stezce.

Marcela proplula ulicí Gorkého až na soutok s Veveří. Provlnila se k nástupnímu ostrůvku, ale nezakotvila u něj. Přešla na druhou stranu ulice a pokračovala směrem do centra. Viktor tušil, co ho čeká. Cesta po obchodech. Bude to docela nuda, a jestli zajde do některého z těch obchodů s dámskou konfekcí, které mají více východů, bude to sledování opravdu obtížné. Pomalu se smiřoval s tím, že bude muset předstírat pozorného manžela či partnera, který vybírá nějaké hadříky pro svou drahou polovičku. To nebude zrovna role na tělo.

Minula polikliniku v Bílém domě, prošla kolem rektorátu i kolem budovy Ústavního soudu. Skutečně mířila do centra. Viktor se trochu divil, že si cestu nezkrátila tramvají. Byla to sice jen jedna zastávka, ale Viktor měl pocit, že ji ta podivná přehlídková chůze musela unavovat. Mohli se svézt. Ona by ušetřila síly, on minimálně dvě cigarety.

Prošla kolem kostela svatého Tomáše a přes Jakubské náměstí zamířila do ulic, kde se Viktor tak trochu ztrácel. Ne že by nevěděl, kde je, ale ty krátké, vzájemně se křižující ulice se všechny jmenovaly po hudebních skladatelích. Jejich názvy mu vždycky splývaly. V těchto místech se orientoval asi jako ve vážné hudbě. Teď odpoledne byly uličky plné lidí, a tak se musel držet dívce v patách. Málem by do ní narazil, když se zastavila. Viktor rychle popošel o kousek dál a vytáhl telefon. Marcela vzala za dveře a Viktor ji stačil ve slábnoucím podzimním světle vyfotit, jak vchází do podniku nazvaného Solitude bar.

Byl to jeden z těch mnoha malých, nenápadných podniků v centru města, kterému historická zástavba poskytovala v přízemí jen omezený prostor. Viktor dovnitř nespěchal. Bylo celkem jasné, že tam není žádný zadní východ, kterým by mu mohla Marcela Vránová zmizet. Mohl by na ni klidně čekat i venku, ale ochladilo se a postávání na ulici si už dneska užil dost. Navíc měl žízeň, a když ho Vrána za tuto práci tak královsky platí, neviděl důvod, proč se držet daleko od baru. Když po chvíli taktického čekání vzal za kliku, ozvalo se zacinkání zvonečku a Viktorovi hned došlo, že ten podnik bude mít trochu jinou atmosféru, než čekal. Slovo bar bylo dost zavádějící. Nebyl to bar, ale takové malé, estrogenem sálající tiché místo uprostřed města. Něco mezi kavárnou a vinárnou. Zkrátka místo, kde byl chlap v riflích a kožené bundě nenápadný jako policajt na Cejlu. Viktor se rozhlédl. Byl tu jediný muž. Nenápadně by tu snad mohl působit leda tak s dámským doprovodem. Na chvíli zaváhal. Asi se ještě mohl rychle otočit ve dveřích, jakože si spletl podnik, ale Viktor nerad couval. Obzvlášť nerad, když měl žízeň.

Marcela Vránová seděla sama u stolku v rohu zády do místnosti. Neviděla Viktora, tak jako ostatně neviděla nikoho. Viktor si nebyl jistý, jestli je to přirozené nebo to už je jeho povoláním, ale on sám si vždycky sedal raději zády ke stěně. Pokud se někdo podezřelý motal kolem téhle slečny, pak se nemusel moc skrývat. Ona si bezstarostně sedí zády ke dveřím nad sklenkou rosé, občas si něco zapíše a jinak kouká do zdi. Nebo snad na ten zvláštní obraz nad její hlavou. Těžko říct.

Viktorovi bylo jasné, že tu nemůže jen tak postávat. Rozhodl se rychle. Volil přímý kontakt, protože, jak se říká, pod svícnem je největší tma.

„Copak vede mladou dámu k tomu, že si vyrazí sednout tak sama – pod obraz – do baru?“ zeptal se, když k němu překvapená Marcela zvedla hlavu.

„Já že jsem pod… a ták,“ stočila pohled na stěnu nad svým stolem a usmála se.

„Nenechte se rušit, chtěl jsem vám jen pochválit výběr vína, skvěle vám ladí k halence,“ řekl Viktor a na důkaz, že svůj kompliment myslí vážně, se mírně uklonil. Jen tak lehce nad stůl. Tak, aby si z lístku mohl přečíst, že jediné růžové víno v dnešní nabídce je rulandské modré.

„Víte, že rulandské modré pijí nejčastěji velice vášnivé ženy?“ pokračoval.

„Vy jste nějaký znalec vína?“ zeptala se a snad nervózně, snad trochu koketně si začala na ukazováček namotávat pramen vlasů.

„Ne, já jsem znalec žen,“ řekl Viktor a bez vyzvání se usadil na volnou židli proti ní. Na první pohled totiž bylo jasné, že je zde sama. Viktor odhadoval, že se trochu nudí, možná se nutí do učení a přivítá nějaké rozptýlení. Mohl se samozřejmě mýlit, ale jedno věděl jistě – nejlépe se osoba sleduje, když s ní sedíte u jednoho stolu.

„Co vám mohu nabídnout?“ přitočila se ke stolu servírka, drobná blondýnka s copem.

„Dám si to, co pije dáma.“

„Budete chtít dvojku nebo rovnou sedmičku?“

„Dám si flašku té sedmičky,“ prohlásil nervózně Viktor, který byl zvyklý si pití objednávat spíš od barmana než od růžolící Nastěnky.

„Promiňte, že jsem se hned nepředstavil. Jsem Viktor Hugo.“

„Hugo? A ne třeba Igo?“

„Bohužel ne – můj otec miloval literaturu, ale nesnášel školu, takže mu při volbě mého jména tato nuance utekla. Hugo je moje druhé křestní jméno, ale můžete mi říkat jen Viktore.“

„Já jsem Marcela,“ řekla dívka a mírně pozvedla ze stolu skleničku.

„Já vím. Jsem totiž soukromý detektiv, který vás sleduje,“ řekl Viktor.

Marcela se zasmála. Nevěřila mu. To ostatně čekal. Věděl, že když lidem řeknete pravdu jen tak bez příkras a řečnických berliček, většinou vám nevěří. Lež je vždycky vymyšlená tak, aby byla uvěřitelná. Je uměle vytvořená, ušitá na míru naší podezřívavosti. Zato pravda, která si na nic nehraje, bývá často příliš bizarní. Viktor s tím často pracoval, říkal tomu taktika utajení pomocí totální upřímnosti.

„Tak schválně, detektive. Podívejte se na ten obraz. Vidíte na něm něco zvláštního?“ řekla Marcela a ukazováčkem vyproštěným ze zajetí vlasů namířila na stěnu.

Zájem o obraz musel Viktor hrát. Tenhle druh abstraktního umění mu nic neříkal. Přemýšlel, co může zajímat někoho na obraze, který ze všeho nejvíc připomíná práci namol opilého obkladače.

„Poznal byste autora?“ zeptala se Marcela, která naopak nemohla svůj zájem skrýt. Viktorovi došlo, že nekoukala zamyšleně do zdi, ale že tu dnes asi sedí právě kvůli tomu obrazu. Tak proto byla zády do místnosti.

Viktor uvažoval – kdyby to mělo velký zadek, je to Rubens, kdyby to vypadalo jako zmačkaná fotka, bude to Picasso. Rozmazané jako od impresionisty to taky není, musí se nechat podat.

„Možná poznal, možná ne. Kdybych nepoznal, budu vypadat hloupě a kdyby ano, pak vás připravím o možnost poučit mě. Svůj tip si proto nechám raději pro sebe. Předpokládám, že vy o původu obrazu něco víte a ráda mi to řeknete.“

„To jste náhodou trefil, detektive,“ usmála se Marcela. To ‚detektive‘ řekla s jasným ironickým podtónem, aby Viktor věděl, že mu jeho profesi nehodlá jen tak uvěřit. Nedivil se jí.

„Na první pohled ten obraz vypadá jako Mondrian,“ začala Marcela a Viktor se snažil tvářit, jako že ví, o kom je řeč. Ale nonverbální komunikace, ta neloajální potvora, okatě prozrazovala jeho mezery v dějinách umění, proto Marcela bez váhání pokračovala: „Piet Mondrian byl holandský malíř, průkopník a hlavní představitel neoplasticismu. To byl směr založený na čisté abstrakci a matematické přesnosti. Jeho obrazy možná neznáte, ale mohl jste je vidět třeba jako vzory na šatech. Jeden čas to byl oblíbený pop art. Tenhle obraz vypadá na první pohled jako Broadwayské boogie-woogie, což je sám o sobě zajímavý obraz. Mondrian se v něm na sklonku života vrací k reálným motivům. Ale tady je hned z několika nepřehlédnutelných rysů vidět, že to Mondrian není, nemůže být a že se autor snad i snažil, aby to bylo poznat.“

Viktor se ztrácel. Nechápal, co na této změti barevných čtverečků dává najevo návrat k realismu. Pro něj ten obraz maximálně představoval návrat k prvním počítačovým hrám a hadům míhajícím se na černobílých obrazovkách. Nedokázal si představit, co mají tyto barevné řetězy společného s newyorskou Broadwayí. Jeho zamyšlení naštěstí budilo dojem, že ho Mondrianovo dílo zajímá.

„Víte, já studuji estetiku. Píšu diplomku na téma estetika plagiátu. Snažím se na tomto konkrétním příkladu popsat rozdíl mezi originálem a plagiátem v estetických kategoriích. Pokouším se najít, kde je ten zásadní rozdíl v hodnotě originálu oproti plagiátu.“

„Mám za to, že ten hlavní rozdíl se pozná v aukční síni,“ přilil Viktor trochu oleje do ohně. Byl rád, že nemusí těžkopádně udržovat zdvořilostní konverzaci a může se jen vézt na vlně občasně projeveného zájmu.

„Ale já nemám na mysli hodnotu finanční, ale estetickou. Proč by měl být jeden obraz považován za esteticky hodnotnější jen proto, že vznikl první? Na pohled jsou k nerozeznání, přesto se jednomu budeme obdivovat jako originálu a na druhý se dívat skrz prsty. Proč?“

„Nevím. Přiznám se, že nad tím jsem nikdy neuvažoval. Nejsem žádný estét. Vždycky jsem myslel, že padělky obrazů se dělají pro zisk. Podvod na někom, kdo je ochoten platit za originalitu. Ale tento plagiát se asi nikdo nesnaží prodat místo originálu, že?“

„Právě. Tento obraz není klasický plagiát. Je zajímavý tím, že to vypadá, jako by autor schválně pozměnil několik specifických drobností tak, aby byl plagiát snadno rozpoznatelný. Obraz sám o sobě je namalovaný s velikou zručností a Mondrianovu techniku vystihuje výborně. Ale že je to originál vám nebudou věřit ani někde v zastavárně.“

„Co když to není pokus o plagiát, ale jen se někdo inspiroval mistrovým stylem, něco jako když mladí autoři píší fan-fiction na motivy svých oblíbených knih?“ Viktor byl rád, že se mu podařilo taky použít nějaký cizojazyčný výraz, aby aspoň trochu srovnal skóre. Začínal si totiž připadat hloupě. Většinou mu nevadilo být za hlupáka, ale tahle energická uctívačka obrazů ho motivovala k lepšímu výkonu.

„No, ano, on to není možná ani tak plagiát, jako spíš pastiš,“ řekla a Viktorovi bylo jasné, že na tomto hřišti remízu neuhraje.

„Na rozdílu těchto dvou kategorií bych chtěla postavit jednu tezi své práce. Nápadů by bylo dost, jen to stihnout všechno sepsat.“

„Je vidět, že vás to téma opravdu chytlo,“ ocenil Viktor zanícený výklad a dolil Marcele prázdnou sklenici z lahve, kterou jim na stůl během rozhovoru diskrétně doručila Nastěnka.

Aby zahnal výčitky, že tu jen tak sedí a klábosí, prohlédl si Viktor letmo nově příchozí osazenstvo podniku: dvě kamarádky, které patrně vyrazily na tah a začínají dlouhou noc, jeden milenecký pár a jeden mladík, který tu asi čeká na dívku.

„Jo, baví mě to. Jinak bych to asi ani nenapsala.“

„A ví se, kdo je skutečným autorem tohoto plagiátu?“

„Právě že ví. Obraz namaloval dědeček majitele tohoto baru. Zajímavé, že? On to byl vůbec zajímavý člověk. Víte, například za první světové války byl v československých legiích v Rusku. Támhleten obraz,“ ukázala na stěnu na opačném konci místnosti, „ten si prý přivezl z Japonska, když se spolu s legionáři vracel lodí domů. Myslím, že osudy takových lidí by stály za zmapování samy o sobě. Ale jak jsem řekla, mě momentálně zajímá tento obraz. Říkám mu ‚Kavárenské boogie-woogie‘, i když by to tady měl být spíš bar.“

Krátkovlasý mladík, co tu snad čekal na dívku, se právě zvedl od stolu a šel k toaletám. Pokud tady někdo působil trochu divně, pak to byl on.

Viktor se zvedl od stolu: „Omluvíte mě?“ prohodil směrem k Marcele a následoval ramenatou postavu na onu místnost. Vkročil a rázně zamířil k mušlím, aby snad nevznikla pochybnost o tom, proč na toaletu přišel. Nebude přece dělat, že si přišel jen přepudrovat nos. Pozdě si všiml, že by možná bylo lepší zamířit do kabinky, protože ač byly na stěně dvě mušle, evidentně nikdo nepočítal s jejich současným obsazením. Pro dva u nich bylo dost těsno. Holt to nebyla taková ta typicky chlapská hospoda.

„To je teda těsnopis,“ zabručel omluvně a vmáčkl se k volnému pisoáru. Chlápek vedle dělal, že neslyšel. Viktor jej lustroval periferním viděním, jak jen to šlo. Byl starší, než na první pohled vypadal. To ty krátké vlasy a hladce oholená tvář mu dodávaly trochu mladistvý vzhled. Viktorovi sem nepasoval. Do tohohle podniku se hodil snad ještě míň než on sám. Potkat se s ním na záchodcích nějakého sportbaru, neměl by stín podezření. Ale tady jeho přítomnost působila nepatřičně. Krátké vlasy, černý bomber… co ten tady dělá? Vypadá spíš jako fotbalový chuligán. Ale tady se sportovního přenosu nedočká. Mohl sem jen tak zabloudit nebo to mohl být kamarád té Nastěnky, co tu roznášela pití. Třeba tu na ni čekal. Možností bylo hodně, ale každá celkem nepravděpodobná. Jestli má Viktor dávat pozor na podezřelé lidi v okolí Marcely Vránové, pak si tohoto chuligána musí dobře zapamatovat.

Když se Viktor vrátil ke stolu, stála na něm nová otevřená láhev. Příslib toho, že se večer protáhne.

II.

Nezáleží, kolik máš prýmků, vši na hodnosti nehledí. Má je tady každý. Do zálohy jsme se tedy těšili hlavně proto, že jsou tu armádní lázně. Konečně se člověk na chvíli zbaví toho otravného hmyzu. Jako by válka sama o sobě nebyla dost hnusná, ještě tu musí být tahle rána egyptská.

Napětí v poli je střídáno naprostou nudou v týle. Kromě pletení rohoží, které se pak hodí v zákopech, tu není do čeho píchnout. Kluci nacvičují divadlo, ale já nejsem z těch, co se rádi předvádí. Naštěstí špaček tužky a kus papíru se mi podaří sehnat skoro vždycky. Kreslím, jak jen to jde. Asi nikdy jsem toho nenakreslil tolik, jako teď na frontě. Myslím, že se dost zlepšuju. Přemýšlím, jak tahle válka ovlivní evropské umění. Polovině Evropanů se obrátil život naruby. To přece nemůže zůstat bez odezvy. Navíc jsme nejeli válčit nikam daleko za moře, nepořádáme křížovou výpravu nebo dobyvatelskou cestu, ale vraždíme se navzájem po tisících přímo doma za humny.

Nevěřím, že se tyhle hrůzy vyhnou umělcům. Kolik budoucích malířů dnes hnije v zákopech nebo umírá v blátě. Ti, kteří to přežijí se s tím budou muset vyrovnat. Jak asi budou míchat barvy ti, co viděli krev míchat se s blátem? Chci se toho dožít. Možná je to špatná motivace, ale jinou teď snad ani nemám. Tady na ničem nezáleží. Moje kresby nejsou žádné velké umění, ale snažím se zachytit život na frontě i v týlu. Kreslím všední drobnosti. Jednou se třeba na ně někdo bude chtít podívat, aby věděl, jaké to tehdy v té velké válce vlastně bylo.

Občas se zadaří a dostane se ke mně pošta od rodičů. Možná si neuvědomují, jak to na mne působí, ale dávají mi zprávy o tom, kdo z kluků od nás padl ve válce. V téhle nepochopitelné válce. Proč máme bojovat proti Rusům? Proti Slovanům? Tahle válka nedává smysl. Vždyť i německý kaiser a ruský car jsou vlastně bratranci. Až to všechno skončí, zůstane tu generace prosetá válkou. Hodně z nás bude chybět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podzimní boogie woogie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.