Ohledávání času přítomného

Richard Popel

Vychází za laskavého přispění Ministerstva kultury ČR a Nadace Český literární fond.

© Richard Popel, 2020

© Graphic Design & Cover Illustration Ondřej Fučík, 2020

© Filip Tomáš — Akropolis, 2020

ISBN 978-80-7470-288-4

ISBN 978-80-7470-289-1 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-290-7 (ePUB)

Obsah

1. Ohledávání času přítomného

1. Kapitola 1

2. Kapitola 2

3. Kapitola 3

4. Kapitola 4

5. Kapitola 5

6. Kapitola 6

7. Kapitola 7

8. Kapitola 8

9. Kapitola 9

10. Kapitola 10

11. Kapitola 11

12. Kapitola 12

13. Kapitola 13

14. Kapitola 14

15. Kapitola 15

16. Kapitola 16

17. Kapitola 17

18. Kapitola 18

19. Kapitola 19

20. Kapitola 20

21. Kapitola 21

22. Kapitola 22

23. Kapitola 23

24. Kapitola 24

2. Ediční poznámka

3. Původní první kapitola Ohledávání času přítomného

Martinovi Oráči
s jeho volky,
volky nevolky
věnuje autor.

„Chudoba Babylonu, nunváři říkadel, delikatesy sirovodíku,

kumysy synkopujících cích…“

Baron

1

Mistr spal, ale z jeho bledé voskové tváře se nedalo vyčíst nic, leda snad to, že je to člověk nemocný, anebo herec, který nemoc velice přesvědčivě finguje. Byl to skutečně Mistr, spisovatel slavného jména, který se nějakým způsobem promeditoval do přítomnosti, neboť se mu podařilo rozluštit tajemství času, nebo pouze mistrovský podvodník? Proč však to slůvko pouze, vždyť i tak by byl mistrem svého druhu.

Náhle jsem si s maličkým uleknutím povšiml, že nespí, ale pouze spánek předstírá a pozoruje mě zpod svých dlouhých černých řas. Vstal jsem s úmyslem vyjít ven, abych se pokusil sehnat něco k večeři, pokud jsme nechtěli mít obvyklé houby, kterých jsme oba měli až po krk. Marcel se počal chovat jako někdo, kdo se probouzí: zavrtěl se, astmaticky zahvízdl a pro efekt ještě zazíval.

„Kde… to jsem? Ah, oui… présent, le temps présent, présent éternel… et la bas, mon Dieu, la mer… la mer tojour recommancé.“

Marcel s nenapodobitelným uměním zkušeného snílka docela ignoroval zvuky, zaléhající k nám zvenčí, ze zaprášené uličky napůl zarostlé plevelem. Pro něj to byl zřejmě rušný pařížský bulvár, a když na to přišlo, nebyli jsme v žádném sběrném táboře, jak jsem mu čas od času poněkud hrubě připomínal.

„Jakýpak tábor,“ říkával, „quel camp… campement des bohémiens, mais la ville, mon ami, la ville!“ Zapomínal, že už dávno nebydlí v pátém poschodí solidního měšťanského domu v rue Hamelin, nýbrž v ubohé chýši, sflikované z materiálů tak různorodých, jako je překližka, tvárnice, drátěnky od postelí překryté dehtovým papírem, a dokonce kapota starého chevroletu. Čas jeho mládí (le temps de ma jeunesse), krásná epocha, ho obklopoval, ne-li vždycky, aspoň občas, nalézal ho vně i uvnitř, v knize, kterou, jak říkal, „psal v hlavě“.

„Ohledávání času přítomného, Maxi, À la recherche du temps présent, jak se ti takový název líbí? Je sice jen prozatímní, ehm, jako konečně všechno v lidském životě. Minulost mne už totiž dávno přestala zajímat, žiju teď v permanentní přítomnosti, kterou, jak říkám, ohledávám, a konečně mohu prohlásit, že jsme si s časem rovni…, nebo téměř rovni. Nějaký pedant by mohl namítnout, že můj současný román vlastně žádným románem není, ale jak bych mohl od nějakého takového kritika očekávat, že pochopí tu vnitřní dimenzi…, un livre intérieur, která je mimochodem tentokrát bez začátku a bez konce.“

Marcel referoval o nedávném zákazu psaní, vyhlášeném velitelem tábora, plukovníkem Smöreszem, který byl podle něho zakukleným literárním kritikem.

Tomu jsem téměř věřil, proč by nás jinak sestěhoval dohromady, Mistra slavného jména a mne, bývalého literáta, trpícího ztrátou paměti, než aby se takovému vtípku pochechtával. Jaká nádherná juxtapozice, literární Everest a bezvýznamná krtina. Znalec a specialista na nejrůznější druhy vzpomínek vedle člověka, který si s bídou pamatuje vlastní jméno. Marcel označil amnézii za „ubohé literární klišé“ a já už očekával přímé obvinění z podvádění, ale on změnil téma hovoru.

Nevěděl jsem, jak ho přesvědčit, že skutečně nevím, co tady dělám a jak jsem se do tábora vůbec dostal.

„Maxi, co dneska vaříš?“ vyrušil mne Marcel ze zamyšlení.

„Právě jsem chtěl jít něco vyhandlovat, jinak to bude houbová polévka, té se nevyhneme…, pak houbové lívance s houbovou omáčkou. Jestli se mi ale podaří něco sehnat, tak pro zpestření bych snad mohl udělat…“

„Oh non, les champignons, tojour les champignons, merde!“ zaúpěl.

Chápal jsem, jak se cítí, v tom odporu k houbám jsme se naprosto shodli. V táboře totiž nebylo takřka nic jiného k jídlu, až na různé konzervy, které přinášeli nově příchozí. Hub bylo zato dost a dovedu si představit všetečného kritika, který namítá, že ty přece potřebují vláhu, tak jak by mohly růst v našem suchém pouštním podnebí? Snad by takového logikou onemocnělého všetečku poněkud uspokojilo zjištění, že rostly ponejvíce poblíž latrín, kde bylo permanentně mokro. Dodávalo jim to zvláštní močovou a ne právě příjemnou příchuť.

Pokusil jsem se vyklouznout ven, abych si ušetřil dlouhou přednášku o jídlech Marcelova mládí, ale nebyl jsem dost rychlý.

„Maxi, attend…, počkej! Vždyť asi nemáš dost na výměnu, právě mě napadá, mám tady někde schovaný medailonek po matce, nádherná práce, pravé zlato, za ten by se dalo něco dobrého sehnat, počkej, jen co ho najdu…“

Trik s medailonkem byl starý, použil ho už mnohokrát, aby mě zdržel a zavalil vzpomínkami na krásné stolování, dávno už strávené v zažívacím ústrojí času, jako celá la belle époque. Medailonek vždycky někam zapadl („… to teď může chvíli počkat…, no, jen se posaď, však nám neuteče…“), následovaly vzpomínky, potom se šperk opět jako by hledal, ale zůstával nadále ztracený („… možná že je někde mezi matrací a pelestí, no, teď toho nechme, tak už běž, snad ho najdeme později…“), poněvadž jeho opětovné hledání a nenalézání bylo k nezaplacení.

Takhle medailonek najít a doopravdy za něj něco vyhandlovat, to by bylo!

Rezignovaně jsem se znovu posadil, zato Marcel se spokojeně uvelebil v posteli a začal naříkavě:

„Když si tak vzpomenu na ty hostiny u kněžny de…, počkej, jak se jen ta stará koza jmenovala? Mais, enfin, c’est égal… Víš, Maxi, do jisté míry tě lituju, nejen že jsi docela obyčejný člověk, ale že jsi dnešní člověk. Dnešní lidé totiž nemají na taková jídla žaludky, zkazili si je všelijakými těmi rychlovkami nebo, jak se tomu říká, prostě jedí uspěchaně, často ve stoje, v nejrůznějších levných bufáčích…“

Náhle se zarazil, snad věděl z doslechu, že v našem koncentráku žádné levné bufáče nejsou, nebo že by mu kmitla před očima jedna z oněch hostin u kněžny de…, na jejíž jméno si nemohl vzpomenout? (Později si vzpomněl, že to byla kněžna de Z.)

„Ano, v bufetech a kantýnách, prosím tě, čemu dneska říkají restaurace, co dnes platí za hotel! Za všechno může ta dnešní pitomá a bezcílná uspěchanost, to jednak, ale také ztráta vší té drahocenné a bohaté květeny a zvířeny, z nichž žily stoly minulosti. Totiž i kdyby dnes lidé čas měli, kdyby si ho udělali, kde by, prosím tě, sehnali například burgundské jedlé mloky, debrecínského zgwora, lusitánské slavíky, příškvora soulibého, honduraské skřeví, výměvu bulharskou, skoumala lahodného, paradajku durdivou…, mám pokračovat? Mon Dieu, kde bys dnes koupil egejského zmyga, lichtenštejnský peprný lišejník, nikodémku kupřinovou, ouhoře řehořského, horouze ze Rzaví, virkoně někrasovského, houžnatku kurodivou, divouse sebevědomého…? A to jen do omáček! Kde najdeš plantavec a holomazník, puteauxské skvočí, jímavici, dmychu, churavec, bibikolu…? Všechno je už dávno snědené, sežrané, skosené, sklizené, vymýcené, vykořeněné…, deraciné…, zničené lidmi a jejich průmyslem, bez rozmyslu a smyslu. Co nemohli sníst, to se jim hodilo na léky a pohonné látky, ale kdo chce k večeři léky, eh? Cožpak pohonnými látkami živ jest člověk? C’est malade, perverse! Vůbec je nenapadlo počínat si moudře a ekonomicky, neřkuli ekologicky, a dát těm vzácným zvířatům a rostlinám čas zotavit se z té apokalypsy, dát jim šanci znovu se rozrůst a rozmnožit. Kdepak, viděli v nich jen pouhé suroviny, potřebné k výrobě kabelek, krémů na pleť, všelijakých elektronických hloupůstek… a kdovíčeho. Chápou ti vrazi, že když takhle semelou poslední párek debrecínských zgworů, aby z nich vytáhli nějaké pitomé oplodňující plazma, nebo co, tak jim z toho vzácného zvířete nezbude nic než pouhé jméno? A nedovedou pořádně použít ani to, co přežilo. Kuchařské umění zemřelo s posledním ouhořem řehořským, s posledním churavcem, prosím tě, taková běžná pracující fiflena dneska hodí do vařící vody jídlo v sáčku, a než vykouří cigaretu, ejhle, jídlo je hotovo. Víš, vlastně ji do jisté míry lituju, vždyť nejenže nemá čas, nemá ani pořádnou výuku ani spolehlivé prameny. Namítneš, že má k dispozici recepty, a tak snad v neděli…? Kdepak, na skutečné jídlo obyčejné recepty nestačí, musíš mít tajné vědomosti takového Sénéchala, de Grouchyho, Maillarda nebo Suchota, prostě na slovo vzatých pařížských chefů, kteří vymřeli podobně jako všechno to nádherné ptactvo a s ním i stovky a tisíce jedno, dvoj, troj a čtvernožců, kteří naši uspěchanci nemilosrdně vymlátili. Naprostý blitzkrieg, mon ami, comme la Pologne, la Russie…, Vietnam…, l’habitat naturel detruit comme Sodome et Gomorrhe. Zdevastovali a zamořili řeky, moře, potoky, zátoky, tůně, pole, louky, podhůří, hory, náhorní plošiny, pouště, polopouště a savany. A tak mě napadá, že i kdyby k tomu nebylo došlo a všechny ty vzácné živočišné a rostlinné druhy nějakým zázrakem přežily, bylo by to houby platné — ach opět ty houby, věčné houby —, poněvadž dnes už přece neexistuje společnost. Dis--moi, ou sont les salons d’antan? Ale dávej pozor, i kdyby se stal zázrak a nějakému šťastlivci se podařilo sehnat všechny potřebné ingredience k přípravě… eh bien, třeba baskického pšoukele na modro, a kdyby měl tenhle výtečník schopnosti dejme tomu Suchotovy a podařilo se mu takový pokrm vytvořit, ale nejen to, i ocenit — nalézáme se ovšem v říši čirých abstrakcí, neboť víme, že k něčemu takovému stejně nemůže dojít —, kde ho dnes může sníst, to mi řekni. V nějakém „dvě plus jedna“ ve třetím poschodí paneláku, zatímco zezdola z přilehlého hřiště k němu zaléhá křik rozeřvaných parchantů? Mám ti snad připomínat, že hřiště nebudou žádná Elysejská pole, kam — a na to můžeš vzít jed — by takoví usmrkanci nebyli ani vpuštěni? A to nemluvím o dopravě! Nemám ovšem na mysli vzdálené kolovrátkové vrčení kolemjedoucích fiakrů, což je bezesporu hudba terapeutická a uklidňující, mluvím o tramvajích, autobusech, skútrech, motocyklech, náklaďácích a tancích… a nahoře? Na nebesích se nebude vznášet ten obdivuhodný kondor baron von Ringhoffer ve svém elegantním dvojplošníku, kdepak, tam se budou motat jako vzteklí sršni všelijaké stíhačky a řízené střely utržené ze řetězu.

Darmo mluvit, zapomeňme však na ten nesnesitelný rámus, který pronikne i těmi nejokorkovanějšími zdmi, a představme si, že je na chvíli ticho. Snažme se být benevolentní, dejme našemu zvrhlému věku ještě jednu šanci a věřme na chvíli, že taková poslední večeře je v něm přese všechno možná. Náš černokněžník tedy vykouzlí dokonalou repliku baskického pšoukele na modro — kolik jsem jich jen za mlada zpucnul, jak říkávala Celestýna —, ale neusedá ke stolu v nějakém věžáku na periferii, kde se to hemží všelijakými exclus, nýbrž v poměrném ústraní, na něž slídilové po zapomenutých a ještě nezastavěných parcelách zapomněli. Nalézáme ho tudíž v takové staré vile, sice jen měšťanské — paláce k mání nejsou, ty jsou plné vlád, úřadů, tajných policií a podobné svoloče —, ale přesto celkem slušné. Že by v takovém středostavovském stavení i v dobách jeho rozkvětu vůbec slyšeli o nějakém baskickém pšoukeli na modro? Dovol, abych se zasmál, jsme na sice slušném, ale bezejmenném předměstí, není to žádný Faubourg Saint-Germain. Používáme tohoto obydlí pouze jako příkladu prostředí, které by mohlo po vhodných adaptacích sloužit, ne sice jako kopie domu, kde se takový pokrm běžně podával, to ne, ale máme v něm obdobu aspoň přibližnou a rozhodně se nám hodí lépe než nějaký nemožný blockhaus.“

Zdálo se mi, že Marcel ztěžka dýchá a že mu možná hrozí menší záchvat. Představa, že by se baskický pšoukel na modro mohl servírovat v nějakém věžáku počmáraném hesly, kde se to rojí alžírskými přistěhovalci, a výtahy, pokud fungují, páchnou močí a kočičinou, byla na něj moc. Přiskočil jsem k němu, abych mu pomohl s inhalátorem, ale on se vzchopil a malátným gestem mě odvelel zpátky na mé místo. Chtěl jsem mu říct, že takové pohledy do hlubin ztraceného času mu škodí a že by udělal lépe, kdyby ohledával čas přítomný a pokračoval v „psaní“ své současné knihy.

Marcel však viděl věci obráceně, krásná epocha pro něj svítila jako grál, zasutý někde v hlubinách ztraceného času, vracel se k ní jako potápěč, potápěl se do hlubin temnot, ohledával srdce temnoty dva tisíce mil pod mořem. Čas, la mer tojour recommancé, tak nějak tomu říkal, byl jeho živel. Ale bylo tomu skutečně tak, byl s ním doopravdy zadobře a nenechával se občas strhnout jeho spodními zrádnými proudy? Osobně jsem měl dojem, že se minulosti drží jako klíště, nebo aspoň ona jeho. V takovém případě však nad časem nevyhrál. Potíž byla v tom, že když se holedbal, jak jsou si s časem rovni, hovořil tak přesvědčivě, že jsem mu pokaždé uvěřil. Zatímco mi tyto myšlenky procházely hlavou, Marcel se několikrát hluboce nadechl z inhalátoru, meditativně ho odložil na podušku a pokračoval:

„Náš šťastlivec je ovšem zcela sám, jelikož společnost v tom normálním smyslu neexistuje. Je odsouzen k večeři o samotě, neboť pozvat ke stolu všelijaké ty filmové režiséry, novináře, autory bestsellerů, modelky, fotbalisty a podobná individua, která dnes za společnost zřejmě platí, se mu přece jen příčí. Neudělá to už z toho důvodu, že by urážel památku baskického pšoukele, která stojí jistě za víc než ta chátra, k níž bychom mohli přičíst i politiky, vojáky, takzvané diplomaty a internetové bilionáře, slovem, lidi beznadějně bezvýznamné.

Osamělý jedlík je pochopitelně bez služebnictva, to vlastně vyplývá z předcházejícího, kde bys, prosím tě, dneska sehnal služebnictvo? Všechno musel, chudák, udělat sám, od vykuchání pšoukele až k jeho složitému modření, nemluvě o přípravě omáčky, která musí stát nejméně tři dny ve sklepě, který nesmí být ani příliš suchý, ani moc vlhký a kde správné proudění vzduchu je veledůležitým činitelem v tom choulostivém procesu dokončení, respektive uzrání omáčky. Pamatuju se mimochodem velmi dobře, jak baron de Y. jednou ohodil komorníka právě takovou údajně neuzrálou omáčkou. Tu scénku jsem do Knihy nedal, docela jsem na ni v zápalu psaní zapomněl, ačkoliv jsem ji měl zaznamenanou ve svém spisovatelském zápisníku. Je to škoda, poněvadž v onom případě nešlo o pouhé ohození sluhy, jev tehdy celkem běžný, který, jako takový, by takřka nestál za řeč. Vtip je totiž v tom, že v tomto případě šlo o předem připravené a pečlivě promyšlené představení.

Jak ses mohl dočíst v Knize, baron de Y. měl komplikovaný poměr s mladíkem, teď už si nevzpomínám, jak se jmenoval, ale říkejme mu třeba Sorel. Tenhle Sorel byl podvodník, zloděj, vyděrač a osoba naprosto zkažená, s choutkami tak podivnými, že by nad nimi spráskl ruce každý dekadentní Říman. Na tom by celkem ještě nic nebylo, vždyť pokud se člověk chová diskrétně, tak mu společnost leccos odpustí. Jenomže Sorel byl parvenu, což je horší, něco takového se jen tak tolerovat nedá.

Baron ovšem dobře věděl, že jeho miláček je synovcem pouhého komorníka, a zmíněné ohození, chápej, ohození komorníka, mělo v této situaci význam hluboce symbolický. Ostatním hostům bylo hned jasné, že tady něco nehraje: omáčka je přece comme il faut, baron to s tím láteřením přece nemůže myslet vážně. Tihle ostřílení znalci etikety okamžitě pochopili, oč běží, začali se hihňat a pokukovat po Sorelovi, který mezi nimi seděl červený jak řípa. I on porozuměl, třebaže jen ze svého hlediska, a tudíž pouze částečně. Snad nemusím zeširoka vysvětlovat, proč k onomu výstupu došlo, myslím, že jsem podobné šarvátky mezi baronem de Y. a Sorelem popsal víc než jednou. Důvody byly zpravidla ty samé: peníze. Sorel opět žadonil o vzácné stradivárky, ne však aby na ně hrál, ale aby je dal okamžitě do frcu a koupil si za stržené peníze opium. Možná že to byl kokain, ale to už je detail, požíval všechno možné a jeho chuť na děvky a chlapečky, kteří taky nebyli zdarma, byla neukojitelná. Baronovi, který do něho už nastrkal spoustu peněz, tentokrát došla trpělivost, a tak si usmyslel, že dá Sorelovi pořádnou lekci a zesměšní ho před celou společností. V tom byl velmi úspěšný, poněvadž celou příští sezónu se nemluvilo o ničem jiném, Sorelovi dokonce začali přezdívat Omáčka nebo Omáčník a později také Koudelníkův syn, což byla průhledná narážka na komorníkova syna, respektive synovce. Tuhle novou přezdívku vymyslela baronka de la G. a byla na ni právem hrdá. Také že ji začali zvát do domů, do nichž se předtím přes veškerou snahu nemohla dostat, jen aby jí hostitelka ve vhodné chvíli mohla přihrát otázkou: ‚Má milá baronko, kdo že to má v Praze tři domy?‘ Načež baronka odvětila: ‚Ach, má drahá markýzo, cožpak to nevíte, přece koudelníkův syn.‘ A všichni se mohli uřehtat smíchy.“

Marcel na mne vrhl rychlý pohled, aby zjistil, jak se mi vtip líbí, a já se servilně usmál, abych mu udělal radost. Nato se opět zasnil a z jeho výrazu bylo jasné, že ještě zdaleka není se svým vyprávěním u konce.

„Ach, to byly časy, víš, Maxi, je docela možné, že jsem tu scénku, jako mnohé podobné, nakonec do Knihy nedal, poněvadž jsem podvědomě tušil, že jednou — nevěděl jsem ovšem, že k tomu dojde tak brzy — svět upadne natolik, že většina lidí nebude vědět, co nějaký faubourg znamená, a bude ho považovat za druh hamburgeru. Mimochodem, baron de Y. se ke své lži o omáčce uchýlil zřejmě při vědomí, že v otázce kulinárního rozlišování zůstává Sorel naprostým plebejcem. Tím si byl jist, jelikož na této frontě vynaložil veškeré úsilí, aby z toho proletářského houslisty vychoval gourmeta aspoň prostředního, jenž by ho nezahanbil, kdyby mu nějaká zlomyslná vévodkyně, tušící, že v otázkách stolování a etikety si ten mladík není příliš jistý v kramflecích, připravila past, spočívající například ve zdánlivě nevinném dotazu, zda si nepřeje ještě jednu porci provençalského křikoně, vědouc jako všichni zúčastnění, že z toho vzácného obojživelníka se jí ze zásady pouze porce jediná. Tato tradice, totiž odmítnutí přídavku z křikoně, sahá do dob hraběte Bulivanta de Boulivas--Boulivas, který se té pochoutky kdysi přejedl na hostině u knížete N-ského, a když mu nabízeli přídavek, tak s námahou povstal, trpěl totiž dnou, a slavnostně prohlásil: ‚Pouze jednu porci pro tohoto borce.‘ Když se nad tím zamyslím, tak vynechaná příhoda mohla vést k nejrůznějším plodným úvahám a spekulacím ať už o omáčkách, nebo o genealogiích. Tak například Bulivant de Boulivas-Boulivas byl synovcem levobočka prince hannoverského, po matce byl však Guise a jako první z Boulivas-Boulivasů měl výsadu nesmekat v přítomnosti francouzského krále, ne sice klobouk, jako prvorození z rodu du Plassic, ale loveckou čapku s bažantím pérem. Ztratil jsem tak příležitost rozpovídat se trochu o stradivárkách, komornících a dalších zajímavostech, které jsem v Knize do větší hloubky neanalyzoval. Už si nepamatuju, zda jsem některá z témat s onou příhodou rozvedl na stránkách spisovatelského zápisníku, či se spokojil s několika stručnými poznámkami, které jsem později hodlal rozvést. Pro tvou informaci, když baron vyskočil a hodil komorníkovi talíř na hlavu, dopouštěl se tak jistého rizika, neboť chtěl-li takto zaútočit na svého miláčka a vnořit mu nůž do útrob a pořádně jím zatočit, tak jeho oběti, rozumí se Sorelovi, mělo být naprosto jasné, kdo je terčem celého vtipu. Měl si představit, že to není komorník, kdo stojí před všemi hosty jako na pranýři a vržená omáčka mu stéká po obličeji, ale on sám. Jelikož však zůstával v otázce ocenění omáček zabedněncem, mohl se domnívat, že s omáčkou něco v nepořádku možná je. Co se jeho týče, tak omáčka je sice dobrá jako každá jiná, ale baron de Y. zná tyhle věci lépe než on, jeho hněv je tudíž oprávněný, a následkem toho je normální, že hodí nedokonalé jídlo nejbližšímu sluhovi na hlavu. Riziko tudíž spočívalo v tom, že Sorel si incidentu ani pořádně nevšimne, byl konečně svědkem nesčetných jiných baronových výstupů a nehorázností, a proč by se měl tedy tentokrát vzrušovat? Jenomže baronovi šlo o to, aby si Sorel výstupu nejen povšiml, nýbrž aby také okamžitě pochopil jeho význam. Na to, že ostatní hosté všechno rázem pochopí, neboť jsou díky svým znalostem ujištěni, že omáčka nezralá není, se útočník mohl spolehnout. Oni přece uvidí, že omáčka je zde pouze záminkou k něčemu jinému, zejména k zaútočení na komorníka, ale proč? Inu proto, že se zde útočí vlastně na jeho rank, na komornictví samo a s ním i na všechno, co s ním souvisí, především Sorel, cožpak není synovcem komorníka? Baron si musel počínat nanejvýš dramaticky, aby upoutal pozornost ostatních hostů, a hlavně houslisty, dnes obzvláště chladného a afektovaně nevšímavého. Věděl, že jakmile Sorel zjistí, že obětí baronova hněvu je komorník, jeho nadměrně vyvinutá citlivost vůči všemu komornickému ho okamžitě informuje o tom, že se zde útočí vlastně na něj, neovládne se, zrudne a z výrazu jeho tváře si ostatní hosté doloží zbytek.

Scéna tudíž vypadá asi takto: baron de Y. ochutnává omáčku, zatváří se znechuceně, odhazuje lžíci na zem, až zařinčí, vstane od stolu, a to tak prudce, že převrhne židli. Čím více rámusu, tím lépe, už se na něj panstvo dívá, bere tudíž svůj talíř, na němž z jezírka zlatavé navarrské omáčky vyčuhuje hřbet provençalského křikoně, jedním skokem se octne u hrůzou, ovšemže předstíranou, zkoprnělého komorníka, zařve: ‚Tomuhle říkáš dozrálá omáčka?‘ a překlopí mu talíř na hlavu. Přitom velmi dobře ví, že v domě pouze buržoazním, ale i v takovém, kde vytříbenost a znalost tradic upadla, by tímto činem vlastně urážel hostitele, jenže zde, u vévody -ského (neurčil jsem blíže, kde k příhodě došlo, ale dejme tomu, že to bylo u zmíněného vévody, jedné z nejvýznačnějších osobností vůbec), pána domu urážet nemůže, neboť zde prostě nemůže být nic v nepořádku a jeho čin nemá s kvalitou vévodova pohostinství žádnou souvislost. Lidé věcí neznalí a „logicky uvažující“ by snad namítli, že kdyby k takovému lapsu v některém domě skutečně došlo a jídlo nedosahovalo žádané úrovně, nebyla by to vina komorníkova, nýbrž kuchařova. Kdepak, příteli, kuchař by byl pochopitelně také vyhozen, to se rozumí, ale když se jedná o nával vzteku a uražená strana hledá fackovacího panáka, jakýkoliv jiný sluha bohatě postačí. Jenom v našem případě to nesmí být kdokoliv, nýbrž právě komorník. Ale počkej…, kde bude takový komorník stát ve vztahu k Baronově umístění u stolu. Vidíš to, teď si nevzpomínám, kde takový komorník vlastně stál…, nebo že by tam vůbec nebyl, ale ne…, to snad není možné, jak jen…, jen…“

Marcel zalapal po dechu, začal se dusit, ale já k němu okamžitě přiskočil a přiložil jsem inhalátor, který mu vypadl z ruky. Když se konečně zotavil, zvrátil hlavu na polštář a odpočíval. Tentokrát vypadal špatně, byl celý vyčerpaný, nejen ze záchvatu, ale snad i z toho, že si nemůže vzpomenout, kde vlastně takový komorník stál. Měl jsem s ním soucit, třebaže si své obtíže zavinil do značné míry sám. Kdykoliv se takto dlouze rozhovořil o Knize, jejíž nenapsané kapitoly mu nepřestávaly dělat starost navzdory všemu, co říkal o čase a o tom, jak běžné psaní překonal, vydával se v nebezpečí záchvatů, z nichž některé byly tak špatné, že jsem se obával o jeho život. Kdykoliv jsem ho však před takovým nebezpečím varoval, tak se bránil, jednak že je daleko houževnatější, než se na první pohled zdá, a také že ony nenapsané kapitoly a epizody musí ven, tlačí ho jako žlučové kaménky nebo nějaký nádor, a když je „neporodí“, zabijí ho dřív než ta zpropadená záducha. Tvrdil, že je porodit musí, ať ho to stojí, co chce, a několikrát dokonce zažertoval, že jsem jeho porodní bába a musím s ním mít trpělivost. Nezbývalo mi než trpělivě vyslechnout tyto „nevydané kapitoly“, jak ony vynechané pasáže pokřtil, ačkoliv by nebyly vydaly na víc než na několik stránek. Jinou pomoc než pasivní poslech jsem mu poskytnout nemohl, neboť v otázkách etikety, kterou se řídila vysoká společnost jeho mládí, jsem byl ještě zanedbanější než neblahý Sorel. To málo, co jsem znal, jsem si zapamatoval právě z četby Marcelovy knihy, ale četl jsem ji tak dávno, že jsem měl ze všech těch markýz, kněžen, vévodů, baronů a jejich levobočků v hlavě dokonalý galimatyáš.

Napadlo mě, že jsem si v táboře zvykl, což mě naplnilo zvláštním smíšeným pocitem, uspokojujícím a znepokojujícím zároveň. Mé uspokojení pramenilo právě ze zvyku, který má v sobě vždycky něco ubezpečujícího: zítra slunce vyjde, jaro přijde, všechno je v pořádku, obchod jako obvykle. Oproti tomu vědomí, že si zde zvykám, že se zabydluji, mě znepokojovalo, neboť, jak se říká, člověk si zvykne na všechno, a já nechtěl, aby se mi tábor stal nějakým vším, mým světem a, chraň pánbůh, mým domovem. Přitom mi ta směs protichůdných nálad připadala celkem normální.

Vzpomněl jsem si na slova jedné cikánky, která mi na jakési pouti hádala ve svém krámku z ruky a pravila, že jsem se narodil ve znamení blíženců (což byla pravda), a prohlásila, že jsem díky tomu trochu rozpolcený, chci mít všechno dvakrát a protichůdné síly mě budou pokaždé táhnout na různé strany.

Kolikrát ještě takhle půjdu na handl, přemítal jsem. Vlastně hovořit o handlu nebylo správné, jelikož jsem neměl nic na výměnu. Medailónek, který Marcel k těmto účelům sliboval, pravděpodobně neexistoval a tato neexistující věc byla paradoxně jedinou hodnotou, kterou jsme doma měli. Harampádí, jímž se naše chaotická domácnost mohla pochlubit, bylo nepřeberné a všehovšudy bezcenné. Měli jsme nesčetné, převážně nesourodé páry bot, většinou sešmajdaných škrpálů, rukojeti k šavlím, nohy od stolů, rozeschlé zásuvky, balíček rozpadávajících se bruselských krajek, asi půl tuctu kalamářů, dva lustry, jeden kovový, mírně zrezivělý, druhý křišťálový, několik obleků zapáchajících naftalínem, dvě tropické přílby, asi pět rozbitých pánských deštníků, asi sedm krabic na klobouky, dva malířské stojany, nejrůznější nástroje, jako kladiva, pily, pilky, šroubováky, vrtáky, kleště a klíšťky, sušáky na vlasy, bezpočet hřebenů, rovnátko na nos, krabici plnou spořičů tabáku, nejméně pět dýmek různých tvarů a velikostí, kostěný dámský korzet, kostru od dámského kola, několik zánovních sedel k velocipédům pánským, ševcovský verpánek, učebnici zeměpisu v litevštině, učebnici dějepisu v ukrajinštině, čtyři porcelánové nočníky, jeden z nich vyzdobený malovanými růžemi vně i uvnitř, síťku na motýly, sedlo na velblouda, stojánek s kancelářskými razítky, vázu plnou zaschlých malířských štětců, přenosný psací stroj značky Remington, prázdné kotouče od filmů, rozbitý fotoaparát značky Leica, šest válečků na nudle, tři osleplá zrcadla, jedno neosleplé benátské, ale prasklé, kolovrátek, krabici přeslic, dva rybářské pruty, kuchyňské váhy, struhátko na okurky, čtyři kafemlejnky, mosazný hmoždíř, nože, vidličky, lžíce, lžičky, fotografické album bez fotografií, kelímek s vyschlým lepidlem, noční čepici ze syntetického hedvábí, potrhanou síť proti moskytům, dvě biliárové koule ze slonoviny, bílou a žlutou, několik prázdných rámů na obrazy, reprodukci Mony Lisy…

Usmyslel jsem si, že se jako obvykle pokusím o štěstí u Háfize, a vydal jsem se za ním. Čekal už na mne jako nějaká sfinga, tajemný a vševědoucí, rozdal karty a nechal mě vyhrát, jako vždy. Šidil docela okatě, vytahoval skryté karty ze širokých rukávů svého burnusu a nezáleželo mu na tom, zda to vidím, nebo ne. Chtěl prohrát a udělal by vše, aby dosáhl svého cíle. Snad se na to díval jako na svůj osud. Dostal jsem za svou spolupráci dvě konzervy hovězího masa ve vlastní šťávě. Datum výroby bylo na obou konzervách nečitelné a zcela ztracené ve změti vrypů, připomínajících arabesky.

Tábor se od mé poslední procházky značně změnil. Doposavad jsem v něm viděl prostor, v němž chaos převládá nad organizací, kdežto tentokrát jsem měl dojem, že tomu začíná být naopak. Zarazilo mě, že například Háfizův stan, který býval kdesi v hloubi tábora a cesta k němu vedla skrze bezpočetné, den ode dne se měnící, vznikající a zanikající uličky a přes ubohé zaprášené zahrádky, které si přesídlenci vytvořili z ničeho, se ocitl na samém pokraji onoho ghetta, z něhož zbýval jen nevelký fragment. Daleko větší část tábora nyní tvořily řady prefabrikovaných kukaní, do nichž byli obyvatelé zmizelých stanů a brlohů přestěhováni, a to pravděpodobně násilně. Tyhle kukaně či hangáry na bydlení vyrostly jako houby po dešti. Cestou domů jsem na několika místech narazil na pracovní čety, které pod dozorem ozbrojených stráží dávaly ta nevzhledná obydlí dohromady. Nevěřil jsem, že by se byl někdo přihlásil k takové práci dobrovolně, jen před krátkým okamžikem jsem viděl dva strážné, jak vlečou zkrvaveného výrostka k nedaleko stojícímu nákladnímu autu, z něhož skupina neradostně vyhlížejících mužů vykládala jakési panely. Obrátil jsem se, abych se vrátil k Háfizovu stanu a pokusil se najít odtamtud cestu domů zadem, doufaje, že tam zůstalo vše při starém. Chodíval jsem tamtudy nerad, jelikož cesta vedla kolem latrín, což bylo místo, které jsem kromě potřeb čistě fyziologických nenavštěvoval. Na houby jsem tam totiž chodit nemusel, přinášel nám je pohledný, asi desetiletý chlapec, který se místo odměny spokojoval s návštěvou našeho bytu. Líbila se mu jeho atmosféra, která mu připadala umělecká. „Artistik,“ zašeptal jednou, když si u nás prohlížel prázdné obrazové rámy. Tím slovem nemínil jen rámy, nýbrž i všechno ostatní, celý budoárově ateliérový interiér, bledého pacienta v posteli, intelektuální dialogy v drsné češtině, kterým nemohl rozumět, ale jejichž svobodný duch, jejž vycítil šestým smyslem, ho vábil za hranice šaríi, přísného mohamedánského zákona. Jmenoval se Aladin, ale když jsem se ho jednou zeptal, kam dal svou lampu, podíval se na mne nechápavě.

Snažil jsem se kráčet pomalu a nenuceně, abych neupoutal pozornost strážných, a už jsem myslel, že mám vyhráno, neboť jsem byl jen asi pět kroků od nejbližšího stanu, za nímž jsem se hleděl ztratit, když se za mnou ozvalo ostré „halt“. Zastavil jsem se a čekal, až ke mně dojdou. Raději jsem se neotáčel, prudké pohyby je znervózňovaly, neměli je rádi.

Jejich kroky skřípaly po štěrku a mě napadlo, že si ho možná přinesli s sebou, aby byl jejich příchod dramatičtější. Běžně totiž štěrk v táboře neexistoval, půdu tvořil převážně písek a prach. Ucítil jsem v zádech dloubnutí hlavní, po němž následovala výzva, abych se otočil. Byli dva, ale několik kroků za nimi stál třetí, který přihlížel.

„Papíre, dokument!“ vymáhal starší z těch dvou, chlap s ostře řezanou tváří, orlím nosem a černýma očima bez zorniček. Druhý, který se mu podobal a mohl být jeho mladším bratrem, dodal:

„Votre passeport.“

Bylo to poprvé, co na mně v lágru někdo vyžadoval nějaký průkaz. Ke strážným se přiloudal jejich kolega a všichni tři se začali mezi sebou radit v neznámé řeči plné sykavek. Posléze mě oslovil ten nejstarší:

„Va’vik’mo,“ pojď se mnou. Zřejmě se usnesli, že doprovod jednoho ozbrojence postačí. Vedl mne na velitelství, které bylo na druhé straně tábora a vypadalo jako nádraží, ačkoliv po nějakých kolejích nebyla v písku pod rampou ani stopa.

Plukovník Smöresz, v černé uniformě a se dvěma obrovskými dogami u nohou, stál na rampě a díval se dalekohledem kamsi na obzor, posléze si jím prohlížel tábor a nakonec ho zaměřil na nás, ale obráceným koncem. Chvíli nás tak pozoroval, potom dalekohled, který měl na řemínku kolem krku, pustil, řekl cosi přísně strážnému v té řeči plné sykavek, kterou strážní nedávno mluvili mezi sebou, načež ozbrojenec ztuhl, zaryl mi hlaveň samopalu do zad a odvedl mne ke dveřím plukovníkovy kanceláře. Velitel se objevil po nějakých deseti minutách s těmi hroznými zvířaty v patách a pozval mě dovnitř, kde mi nabídl židli před svým psacím stolem. Sám těžce usedl naproti mně a začal vytahovat ze zásuvek stolu všelijaké papíry, které skládal do neúhledného štosu, a když měl všechny materiály pohromadě, začal je pročítat, jako by hledal nějaký specifický údaj.

„Tak, tady to máme, výborně,“ zvolal náhle a konečně se na mne podíval. Nastavil mi k přečtení svou buclatou, hladce vyholenou tvář, ale bez očí, neboť ty byly nadále skryté pod štítkem důstojnické čepice, kterou měl stále na hlavě. Co jsem si měl počít s tváří bez očí?

„Heidi, cvaj kafé, zofort,“ zavolal náhle přes rameno. Od vedle, ze sousední kanceláře, se ozvalo úslužné zapípnutí, následované cinkotem nádobí, a po chvíli se vynořila mírně uhrovitá, neslaná nemastná obrýlená blondýna s tácem, na kterém stály dva miniaturní šálky kávy a hranatá cukřenka. Položila oba šálky před plukovníka, přidala cukřenku a odešla, aniž by o mne zavadila okem.

„Cukr?“ otázal se Smöresz sám sebe, a nečekaje na odpověď, vylovil z cukřenky klíšťkami, jejichž konce měly podobu lvích tlap, kostku cukru a ponořil ji do kávy. Potom vzal z talířku lžičku a počal kávu míchat, nejprve jedním směrem a pak opět směrem opačným. Když měl zamícháno, zadíval se do šálku jako cikánka věštící budoucnost, načež opakoval ten samý proces i s druhou kávou.

„Cigaretu?“ Ta otázka opět patřila jemu samému, neboť přikývl, zapálil si a vyfoukl labužnicky kouř.

„Takže všechno je v pořádku, pod kontrolou.“ Tentokrát oslovil mne. „Kontrola musí být, je to druh nutnosti, souhlasíš?“

Přikývl jsem. Smöresz mlčky kouřil a usrkával kávu, chvílemi mne pozoroval zpod štítku své čepice, ale potom pootočil hlavu k oknu, jako by očekával inspiraci zvenčí. Posléze se opět otočil ke mně, poklepal na štos papírů před sebou a řekl:

„Jsi v pěkné šlamastice, mám tady na tebe udání, ale aby sis nemyslel, vlastně žádné nepotřebuju, obejdu se bez nich, poněvadž mám intuici. Víš, co je taková intuice?“ Nečekal na mou odpověď, opět se zahleděl k oknu, chvíli mlčel, ale náhle zařval, až jsem leknutím málem spadl ze židle.

„Ty si nedáš říct a považuješ naše sběrné zařízení za nějaký lágr. Víš ty, co je skutečný lágr? Cha cha cha, vidím, že jsi v žádném nikdy nebyl.“ Smöresz se odmlčel, na chvíli se zasnil, jako by vzpomínal na nějaké staré dobré časy, a pak spustil:

„Takovej lágr, vopravdovej rozloženej ležák, plánovanej, všechno důkladně promyšlený, vlaky, rampy, komíny… A ty hafani! Takoví vopravdoví táboroví psi, to je něco jinýho než tyhle mý dvě holky, Helga a Olga, no, poďte sem, miláčkové, a řekněte tady pánovi haf haf, no vidíš to, jak sou upejpavý, vopravdový princezny. Velký sou, to teda jo, ale co do psovství uplný netýkavky. Těhlech se bát nemusíš, sou jenom dekorativní, člověk v mý funkci musí mít psy, ale jinou úlohu nemaj než doprovodnou. Tyhle dvě dámy nejsou cvičený na kousání do přirození, kdepak, dyk ani pořádně nevěděj, co takový přirození je, že jo, v tomhle vohledu sou stoprocentně cudný, naprostý naivky, kdybys ho na ně vytáh, tak by se začervenaly, teda kdyby nebyly černý… cha cha cha…“ Plukovník Smöresz se nafoukl, už dávno odložil masku pěstěného důstojníka a naráz se z něho stala žižkovská domovnice, mýtická a nadpřirozená, jaké snad už ani neexistují. Jeho postava se před mým vyděšeným zrakem náhle proměnila a místo plnoštíhlého pána v dobře padnoucí černé uniformě seděla za stolem neforemná stařena v umaštěné zástěře, s natáčkami v řídnoucích, špinavě šedivých vlasech. Do jeho žižkovského hlasu se nepozorovaně vloudil maďarský přízvuk.

„Jo, tomu buzikovi pěkně řekni, že dobře víme, že potají píše ten svuj románek. Von si myslí, že když je starej a astmatickej, a navíc cizinec, tak na něj neplatěj naše zákony, ale v tom se hrozně mejlí. Nenapíšeš, nezapíšeš, neupíšeš, nepřepíšeš…, ale podepíšeš! Táák! Píša předchází páš. Pěkně mu vyřiď, že ty jeho drápanice najdem, ať je schová, kam chce, do komína, pod tapety, pod podlahu, do řitě, nebo třeba do krabice na klobouky. A až ty rukopisy najdem, tak je iden… inden… fikujem, naše kluci vod cenzúry sou na to cvičený, textový analýze se nevyhneš, z tý se nevylížeš. Jo, von si píše vo čase, ale my ho zase máme. Máme ho, tedy sme, jenže von ho zase tak moc nemá, ale přitom si myslí, že pero je nám nějak nadřazený, pravda že jako zvítězí, to už i ten Trockej si řikal Pero, jako že je to nejlepší zbraň, to proto, ale pak dostalo sekerou do hlavy a jaký bylo. Kdežto já, když vylezu na perón jako Perón, tak se všichni můžou posrat, ponivač mám moc. Přiložíš takovýmu pisálkovi k hlavě bouchačku a posere se strachy. Každej chce moc, a když se na něj Moc jen maličko usměje, nebo ho dokonce pohladí, tak je bez sebe samym štěstim. A pisálkové jí chtěj asi nejvíc, myslej si, že maj ty správný kvéry, jako pera, a že se s nima dobelhaj k pravdě, jejich čas příde, tim se utěšujou, a von možná taky příde, ponivač von si přichází a vodchází, jak se mu líbí, všelijak. Příde den, der ták vird kumma, a příde noc, lajla… wa lajla, tisíc nocí. Takže takovej pisálek de do hlubin tý noci, aby tam jako našel pravdu, protože tuší, že právě tam se před nim schovává, jenže vona je chytrá, je přilepená k času a dá se říct, že svym způsobem fakt vítězí, ale jen na chviličku. Jenže když jí dám k hlavě bouchačku, tak hned zkrotne a je celá poslušná a visí mi na vočích, aby mi splnila každičký přání. De vo to mít nabitou bouchačku, a taky vodjištěnou. Dějiny píšou vítězové, totiž lidi, kerejm se nezasekly bouchačky… a já sem co?“

„Vítěz,“ odpověděl jsem poslušně.

„Tak vidíš, možná že si přece jen porozumíme. A teď padej, mám hromadu práce a nezapomeň vyřídit tomu frantíkovi, co sem ti řek.“

Marcelovi jsem o svém střetnutí s autoritou nic neřekl, nemělo smysl způsobovat mu starosti a neustále mu připomínat, že venku za okny není Hausmannův bulvár, nýbrž sběrný tábor. Abych ho před starostmi chránil, raději jsem si je přisvojil, Starost se mnou nyní žila jako má starší sestra a někdy jsem měl pocit, že jsme v bytě vlastně tři, Marcel, já a ona. Teprve doma jsem si uvědomil, že stále nemám žádný osobní průkaz, jelikož plukovník, unešen proudem vlastní řeči, na hlavní důvod mého zadržení docela zapomněl. Jako člověk bez oficiální totožnosti jsem byl v situaci značně svízelné. Ne že bych se snad bál nějaké brutality přímo od plukovníka, ale strážným se nedalo věřit, v poslední době se vyznačovali surovostí donedávna v táboře téměř neznámou. Mohl jsem počítat s tím, že dříve nebo později si pro mne Smöresz opět pošle, líbila se mu hra, v níž byl kočkou a já myší, ale řekl jsem si, že prozatím bude moudřejší nevycházet ven.

Marcel si této změny v mém chování sotva povšiml, někdy dokázal být nepochopitelně nevšímavý. Zároveň byl od mládí zvyklý na stálou obsluhu, a snad právě z toho důvodu ho moje stálá přítomnost vůbec nepřekvapovala. Stále častěji mne teď z nějakého atavistického zvyku nazýval Celestýnou nebo Agátou. Usoudil jsem, že půjde o služky z dob jeho mládí. Byl jsem na tom nyní hůř než jakákoliv Agáta nebo Celestýna, na rozdíl od nich jsem nemohl jednoduše sebrat košík a jít na nákup, shánět potraviny se nyní stalo obrovským problémem, nehledě na vynášení nočníků. Tento stav obležení či dobrovolného domácího vězení nemohl trvat věčně. Naštěstí nám z nouze pomohl Aladin, který nám nepřestával přinášet houby a jednou nebo dvakrát přinesl i masovou konzervu. Kdoví, kde je sehnal. Přesvědčit ho, aby vynášel naše výkaly, nebylo tak snadné. Bál jsem se, že se takové práci bude zpěčovat, ba že bych ho mohl takovou žádostí urazit, poněvadž je konec konců malým hrdým beduínem. Kdyby se potom následkem toho už neobjevil, byli bychom v pěkné bryndě. Šel jsem na to tudíž opatrně a oklikou. Nejprve jsem mu ukázal sadu našich nočníků, potom jsem z nich vybral ten zdobený a začal jsem vychvalovat jeho uměleckou hodnotu, abych probudil Aladinovu estetickou senzitivitu. Ukázal jsem mu, jak jsou růže pěkně malované, jak se žluté střídají s červenými a jejich seskupení venku odpovídá tomu uvnitř. Aladin přikyvoval a několikrát pronesl slovo artistik. Začátek byl slibný, chlapec nočník skutečně ocenil, třebaže nebylo jisté, zda ví, k jakým účelům je používán. Ukázal jsem mu tedy, jak se do něj provádí potřeba malá a velká, a posléze jsem předvedl i způsob vynášení. Aladin všechno hned napoprvé pochopil a já ho za to v duchu pochválil. Měl jsem však nepříjemný pocit, že se možná domnívá, že mu chci nočník darovat a že mu radím, co s ním má dělat, až bude jeho. Abych zabránil takovému nedorozumění, objasnil jsem mu naši prekérní situaci. Hovořil jsem táborovou hantýrkou, jazykem odvozeným z mediteránštiny, chudým sice, ale poměrně pružným a přizpůsobivým. Jedna věc vedla k druhé a já Aladinovi prozradil, jak na tom s Marcelem jsme. Pověděl jsem mu, že jsem v podstatě psanec, člověk bez papírů, a z toho důvodu se skrývám doma a nevycházím ven. Mám také na starosti velice nemocného člověka (malad kabír), který je velkým spisovatelem (kalam kabír celebrik) a bez mé pomoci by bídně zahynul.

Aladin horlivě přikyvoval, že rozumí. „Komprendo, kalam kabír, kitab celebrik, astmatik kabír…“ Vše cementoval obvyklým „inšala“.

Svými dosavadními službami potvrdil, že je bystrý a inteligentní a že se mu může důvěřovat. Abych však podnítil jeho podnikavost a připoutal si ho silnějším poutem, slíbil jsem mu slavnostně, že jednoho dne bude nočník jeho. Kdyby bylo jen na mně, byl by si mohl nádobu odnést třeba hned, ale Marcel v ní nacházel zalíbení a tvrdil, že má pro něj význam terapeutický, neboť když na ty růže sere, tak se jim vlastně mstí za to, že je na ně alergický. Řekl jsem tudíž Aladinovi, že musí počkat, až Mistr zemře, což nebude dlouho trvat, neboť je jednou nohou v hrobě. Aladinova reakce na má slova mě poněkud překvapila, řekl sice, že počká, je trpělivý, dovede sedět na bobku celé dny a čekat na cokoliv, navrhl však také, že bychom mohli Mistrovu smrt uspíšit, kdybychom mu nočník vzali. Díval se na mne přitom tak nevinně, že jsem si musel připomenout, že tihle pouštní nomádi bývají krutí docela přirozeně a člověk by se za to na ně neměl zlobit. Rozhodně jsem dával přednost krutosti Aladinově před krutostí takového plukovníka Smöresze, který byl navíc potměšilý, zrádný, nepředvídatelný a všeobecně nepochopitelný.

Marcel teď rád předstíral, že konečně umírá, naříkal, že je toho na něj moc (de trop), a jak mluvil stále více francouzsky, já mu rozuměl stále méně. To ho přivádělo k zoufalství, ztotožňoval mne nyní výlučně s Celestýnou a často se mě ptal, co se stalo s Maxem a Agátou.

„Bojím se o ni, je to přece taková jednoduchá venkovská žena, a pak, na tyhle cizince není spolehnutí. Tenhle Max, no řekni, Celestýno…, nebo vezmi třeba kozáky: přijdou si do Paříže a to je samé bistro, bistro, no, a to je pak to jediné, co nám po nich zbyde. Jenže co je mi platný nějaký bistrot, když mám chuť na kozáčka, jenže kde ho najdu, Celestýno, to mi pověz. Jsou nespolehliví, vezmi skopčáky, les boches, to je to samé, přijdou si, my si na ně zvyknem, dokonce i na ty jejich marše na Elysejských polích. Nejdřív se nám to nelíbí, to se rozumí, to provokativní bubnování, Napoleon se musí obracet v hrobě, jenže člověk si zvykne, co jiného ti zbývá? Jednoho dne se přistihneš, že se na ně dokonce díváš se zalíbením, poněvadž jim ty uniformy tak dobře padnou a při parádešritu se jim sukno pěkně napíná přes zadnice. To víš, mimochodem, že se mi na vojně docela líbilo?“

„Vy jste byl na vojně, monsieur, s vaším neduhem?“ divím se.

„Mais oui, oui, ma chéri, Orléans, u šestasedmdesátníků…, to byly časy, opravdový mužský svět, mon Dieu, Vieux Carre, la rue Bourbon…, les négres marchant. Víš, oni mají takové dlouhé prsty a kočičí krok, klátí rukama, ta práce boky, nádherná podívaná, a potom, Mardi Gras…, les mardis dans la rue de Rome, jak se jmenoval…, Maldoror…, nebo snad Dellarmé, prostě tak nějak, víš, co říkal, počkej, aha…, tout au monde existe pour aboutir à un livre. Všechno existuje, aby to skončilo v knize, vzal jsem si to k srdci, ale hodně jsem toho vynechal…, nevěřila bys, kolik věcí se do mé Knihy nedostalo. Počkej, ale kam se poděl Max? Nejspíš utekl, zmizel jako všichni tihle cizinci, nakonec tě nechají na holičkách. Dit moi, Celestýno, nevíš, odkud vlastně byl? Myslím, že to byla… patrie inconnue, to bude ono, neznámá země, možná že se mu po ní zastesklo, a tak prostě práskl do bot. Ale zapomněl tady tebe, ani nevíš, jak jsem rád. Ach, má věrná Celestýno, nevím, co bych si bez tebe počal.“

2

Zatkli mě jednoho časného rána, když jsem vynášel vrchovatý nočník. Musel jsem s ním totiž ven, jinak to už nešlo, jelikož ani vůně Marcelova kadidla, jak jsem v duchu nazýval všelijaké přípravky, jimiž jsem na jeho přání vykuřoval náš, respektive jeho pokoj, nedokázala zápach výkalů zakrýt. Můj pokojík pro služebné (Marcelův výraz) byl pouhý kumbálek bez oken, kam čerstvý vzduch proudil otvorem po chybějící tvárnici. Ta díra si zasluhovala název okno asi tak, jako se díra, v níž jsem přespával, dala nazývat pokojem.

Aladin, bez jehož náhlé absence by k mému zatčení možná ani nebylo došlo, zřejmě zmizel. Že zmizel, ve smyslu zmizeti z povrchu zemského, byl pouhý můj dohad, vytratil se totiž z našeho života, přestal docházet do naší jeskyně hojnosti, do říše pokladů, a záleželo jen na náhodném návštěvníku nebo případně strážném, aby místo zdvořilého zaříkávání Sezamu dveře do našeho příbytku jednoduše vyrazil. Malé kopnutí by bylo bohatě stačilo, neboť to byla vrátka jen vratká, zfušovaná z několika kusů překližky, sbitých starými, ohnutými a nepříliš dobře opět narovnanými hřebíky, a zajištěná zevnitř pouhou závlačkou. Tato závlačka nebyla ničím víc než zahnutým háčkem, který visel na drátěném očku zaraženém ve dveřích a zapadal do podobného očka na dveřním rámu. Obě tato očka byla navíc dost vyviklaná, takže se mnohdy stávalo, že buď jedno, nebo druhé při zavírání a otevírání dveří vypadlo a muselo se opět připevnit. Mnohokrát jsem chtěl tuto provizorní závlačku spravit, ale nikdy jsem to neudělal. Pokaždé, když mi ten ubohý kousek drátu zůstal v ruce, jsem si předsevzal, že příště to určitě spravím, ale když se „příště“, respektive „přespříště“ dostavilo (neboť ono „příště“, k němuž se mé předsevzetí vztahovalo, už uběhlo), uvědomoval jsem si zahanben, jak jsem zapomětlivý a nespolehlivý. Není divu, že jsem mužem bez minulosti, když takhle hospodařím s časem, říkal jsem si. Čas, ten neuvěřitelně trpělivý a shovívavý přítel, mi dává stále nové příležitosti k nápravě, ba dává mi tak říkajíc sám sebe, přichází se svým „příště“ a před mým zrakem je proměňuje v „nyní“, ale já ho zrazuju, a místo abych ta nesčetná „nyní“ pořádně uchopil, spoléhám na další a další „příště“, jako bych na ně měl nějaké neoddiskutovatelné právo.

Co se práv týkalo, stráže měly například plné právo kopnout do dveří nebo je vyrazit ramenem či beranem a vejít, kam se jim zachtělo. V mém případě k takové násilnosti nedošlo, ale mýlil by se ten, kdo by se domníval, že důvodem k takové šetrnosti byl nějaký ohled na nemocného Mistra. Zdaleka ne, taková stráž žádné ohledy na mistry, ať už zdravé, či nemocné, nebere, pokud se ovšem neřídí výslovným rozkazem seshora. Nikdy se nedozvím, co měla stráž v úmyslu, zda dveře rozkopnout a vtrhnout dovnitř bez ohledu na nějaké mistry, ať zdravé, nebo nemocné, nebo zdvořile zaklepat a čekat, až otevřu. Nikdo k nám totiž nevešel, nikdo dveře nerozkopl ani na ně nezaklepal, chytili mě venku, asi pět metrů od dveří, s vrchovatým nočníkem v rukou. Snad na mě trpělivě čekali, nebo mě udal některý ze sousedů, který uhodl, kdy asi tak budu vynášet. Na to jsem v tom okamžiku ale nepomýšlel, měl jsem, abych tak řekl, plné ruce práce a bál jsem se, aby nezacvakali pojistkami svých zbraní a nevyzvali mě, abych dal ruce vzhůru. Napadlo mě, že být tak jejich velitelem, cítil bych silné pokušení takový rozkaz vydat, poněvadž obrázek vyplašeného vynašeče, který neví, zda má zvednout ruce plné či prázdné, by mi zpestřil jinak nudnou a monotónní práci. Za tento mírně sadistický nápad jsem se mírně zastyděl, vzápětí však převládl v mé mysli jeho komický aspekt a já cítil, že se co nevidět beznadějně rozesměju. Jakási vnitřní automatická reakce, patřící zřejmě do kategorie instinktů, které nám v nebezpečných situacích zachraňují život, však takovému výbuchu zabránila a dosadila na mou tvář jako kompromis zvláštní grimasu, cosi mezi smíchem a bolestí. Jednomu ze strážných se můj výraz vůbec nelíbil.

„Pörke rirä?“ proč se směješ, zeptal se mě v táborové hantýrce a vztekle mě varoval: „Jen si dávej pozor, nebo s tebou tak zatočíme, že tě smích v tu ránu přejde.“

Hned nato se v jeho očích ale objevil záblesk strachu, neboť si zřejmě představil, co by se stalo, kdybych v záchvatu paniky nočník odhodil. Mohl by si tak vysloužit postříkanou uniformu, to přinejmenším, ale věci se mohly vyvinout ještě hůř, vždyť jsem mohl patřit k lidem, kteří když jsou napadeni, automaticky oplácejí útočníkovi stejnou mincí, aniž by pomýšleli na následky. Pravděpodobně nevyloučil ten hrubián možnost, že bych mu mohl hodit nočník na hlavu, neboť mě požádal hlasem požárníka, domlouvajícího sebevrahovi, aby přelezl z římsy v desátém poschodí k němu na žebřík, abych nočník odložil na zem. To jsem také učinil, a jakmile jsem byl takto odzbrojen, okamžitě přiskočili, zavrtali mi hlavně automatů do zad a odvedli k veliteli tábora.

Plukovník Smöresz seděl za psacím stolem a dělal si jakési poznámky do malého černého notýsku. Strážní zřejmě nevěděli, jestli ho mají vyrušit a zahlaholit předpisové hlášení, či počkat, až skončí. Jejich představený si ale dával na čas, nevěnoval nám tu nejmenší pozornost, listoval v notýsku, občas si něco poznamenal, ale konečně je odvelel, hlasem takřka civilním, aniž by se obtěžoval vzhlédnout od své práce. Na jeho stole tiše bzučel přenosný ventilátor, otáčel se zvolna ze strany na stranu jako někdo, kdo záporně kroutí hlavou, a pravidelně tak načechrával kupku nějakých papírů u plukovníkova lokte. Otevřeným oknem zaléhal do kanceláře obvyklý hlomoz táborového života. Zůstal jsem stát u dveří, kde mě zanechala stráž, a čekal jsem, co bude dál. Smöresz konečně odložil notýsek, zapálil si cigaretu a vybídl mě, ať přistoupím blíž. Podíval se na mne, jako by mě byl v životě nepotkal, chvíli mě mlčky studoval a posléze zabručel cosi jako ‚vyhaslý případ‘, doprovázeje svá slova trpkým úsměvem. Nato se poněkud narovnal v zádech a zavrzal řemením, kterého měl tentokrát na sobě o něco víc než obvykle, snad aby dal projev svému přesvědčení, že on na rozdíl ode mne vyhaslý není.

„Pořádek musí být,“ pravil důrazně po chvíli úporného přemýšlení.

„Doslechl jsem se, že jsi bez dokladů, a to se tady těžce trestá, jen si nemysli, takové případy, jako jsi ty, já dobře znám. Myslí si, že stojí nad zákonem a běžná pravidla pro ně neplatí. Tahle individua si představují, že si mohou všechno dovolit, všechno jim projde a maličkosti, jako je všeobecná dokumentace, pro ně neplatí. Vyhýbají se nejrůznějším povinnostem, na vojně je nenajdeš, kdepak nějaké řády, úkoly, rozkazy, organizace, to je pro jiné. Vyhýbají se realitě, tihle výhybkáři, to je to. My se zase realitě nevyhýbáme, ale čelíme jí, organizujeme ji, ba dá se říct, že ji vytváříme. Podívej se třeba na naše osazenstvo, říkají si uprchlíci, před čím prchají? Především před realitou. Ti se také zpěčují dokumentaci a organizaci, odmítají totožnost, kterou jim nabízíme. Místo toho jen pořád ukazují někam za obzor, brebentí cosi o nějaké rodné vesnici, která prý byla, ale už není, a my jim to máme věřit. Někdy ty jejich lamentace znějí docela přesvědčivě, dovedou všechno zahrát, ale když se nad těmi jejich nářky zamyslíš, tak zjistíš, že je to samá lež, nic než iluze, klam a mam. Jak můžu, prosím tě, věřit v existenci nějaké vesnice, která neexistuje? Jak to, že neexistuje, ptám se, ukaž mi ji a uvěřím. Ty mi ale ukážeš nějaké ruiny a říkáš, že tohle byla ta tvoje vesnice, jenže jak to dokážeš? Vyndáš z uzlíku nějaké ohořelé krámy, které prý pocházejí z té samé vesnice, ze které, jak tvrdíš, pocházíš i ty. Vytáhneš z rukávu nějaké napůl spálené, zkrvavené fotografie, které jsi prý z těch trosek zachránil. Jenže jak dokážeš, že trosky, fotografie a ty patří nějak dohromady? Můžeš se dokonce osmělit, chytit mě za ruku a odtáhnout k nějakému víceméně rozeznatelnému předmětu, dejme tomu, že je to kus krbu nebo schod či co, ukážeš kalužinu zaschlé krve a řekneš: Tady, pane plukovníku, byla naše kuchyň, tohle byl náš krb… a krev je z mého nejmladšího, Háfize. To je sice hezké, ale jak mám vědět, že ta krev v troskách i ta na fotografii je doopravdy z malého Háfize? Co když je z Abduly, nebo z nějakého krocana? Přinutíš mě, abych dal krev analyzovat, a ono se třeba skutečně zjistí, že oba vzorky, jak ten z fotografie, tak ten druhý, z krbu, schodu či kýho čerta, mají tu samou krevní skupinu. Totiž takhle by se dalo teoreticky postupovat, kdyby měl člověk neomezené prostředky a fůru času. Myslíš si však, že mám k dispozici laboranty a techniky, kteří budou prosévat trosky zničených vesnic a analyzovat vzorky krve, kusy látek a kdovíjakých, těžko identifikovatelných sraček? Že tohle byl jeho nejstarší, Rafik, a tahle hromádka je zase, co zbylo z Abduly. Prý je napadli a rozbombardovali jim vesnici. Kdo, ptám se, jenže oni nevědí, nejsou si jisti, ale o to zuřivěji melou, že to byli „oni“. Jací oni, odkud přišli, chci vědět, přišli snad z hor, ti oni, nebo naopak z nížin na jihu? Nato krčí rameny, říkají, že to přišlo možná z nebes, asi to byla letadla, bombardéry, nebo spíš rakety, stalo se to v noci. Spali a najednou bum bác, ratatatata, bum bum bum…, oheň a síra, všechno hoří…, bác, křach, střecha spadla. Rafik je ten tam, Fatima jakbysmet, místo kuchyně máš černou díru a kde je babička? Kam se poděl prastrýc, který přijel na víkend? Nic, jen tma, oheň, tma, chaos, tady někdo sténá, támhle zase dosténali. Všude se melou lidé, rodiče, děti, prarodiče, je to samý Rafik, Abdula, Fatima a Háfiz. Kdo se v tom má vyznat? A za celou tu zkázu prý mohou nějací oni, ale kdo to má být, to mi nikdo pořádně nepoví. Víš ty, co to znamená velet takovému sběrnému zařízení, jako je naše? Je to noční můra, učiněné galeje, kdepak, něco takového bych nepřál ani svému úhlavnímu nepříteli. To je moje odměna za to, že jsem rozený organizátor. Převelí tě sem, postaví tě před všechen ten lidský a nelidský materiál a řeknou organizuj. Přiznám se, že najednou nevím, kde jsem, kdo jsem, prostě jak se říká, nevím, kde mi hlava stojí. Jsem skutečně rozený organizátor, nebo se musím nějak přerodit, znovu se narodit, abych se jím stal? Kde mám začít? Nejprve dám věcem tak trochu volný průběh, řeknu si: Počkám, až se prach usadí. Ale jakmile se trochu usadí a věci se začnou trochu konsolidovat a získávat obrysy, musím začít prosazovat svou a nasadit nějakou organizaci, musím dát všemu tomu materiálu nějaký tvar. Z beztvarého k útvaru, to je moje heslo. Jakmile jsem u útvaru, začínám se cítit trochu doma, ale pozor, ještě to zdaleka neznamená, že můj úkol je nějak snadný. Jako literát mě snad pochopíš, vždyť taky začínáš s takovým ničím. Nejprve nemáš nic než chaos a tmu nad vodami, nebo v našem případě nad pouští, ale chceš-li vytvořit nějaký svět, musíš dát věcem formu a dříve nebo později je pojmenovat. V kosmu nebo na papíře či ve sběrném zařízení platí ten samý zákon. Může něco existovat bez názvu a beze jména? Mám snad velet světu nějakých beztvarých bezejmenných přízraků?

Přijdou si jako nějací nomádi, hotové stěhování národů, kmeny, rodiny, přátelé, nepřátelé, tlačí se jeden na druhého, rozdělají své ohně…, člověku to připomíná takovou dobu temna, jen takové přemílání a strkání. Žádná historie, žádné písemné prameny nebo záznamy…, nic, nichts, nanejvýš nějaké vroubky. Jo, to zase ano, vroubků jako smetí… Bydlí si to ve stanech nebo i pod širým nebem, nikam to vlastně nepatří. Má takový stan nějakou formu, nějaký určitý obrys? Kdepak, je to beztvarost sama, přitom je ale každý trochu jiný, když se setmí, tak to může být křoví nebo mrak a ve tmě pak docela zmizí, jako by ta je vstřebala do sebe. Jenže mým úkolem je tmu rozehnat a organizovat, což v podstatě znamená civilizovat. Té síle, která jim rozdrtila jejich vesnice, ať už skutečné, či pouze pomyslné — a mezi námi, ta jejich osada stejně není nic než takový vtip uplácaný z hlíny —, by měli vlastně poděkovat. Vždyť jim umožnila vstup do vyššího vývojového stadia, do historie. Teď přistupujeme ke konkrétnějším věcem, víš, já se považuju za takového konkretizátora. Jako je un conquistador, tak je i takový un concretisador, slyšíš tu příbuznost? Co dělá takový konkretizátor, kde má se svou prací začít? Dejme tomu, že začne přesazovat přesídlence z jednoho zařízení, třeba stanového, do jiného. Tímto posunem udělá z vysídlenců osídlence. Tento posun či přesun je umožněn přísunem prefabrikovaných panelů, vyráběných firmou Fiat Lux — žádný symbolismus bych v tom nehledal, dneska se všechno jmenuje Eureka, Helios, Arkánum a podobně — a dovezených z N. Kde se nachází N., ti nepovím, to je vojenské tajemství. Jisté je, že N. je místo, odkud přicházejí panely na výstavbu přesídlovacích zařízení. Tebe by takové věci měly zajímat, poněvadž jako dopisovatel cizího listu chceš informovat své čtenáře o všem, co se děje v tomto zařízení, které s paličatostí mně nepochopitelnou nepřestáváš nazývat lágrem. Vím já, jestli jsi doopravdy dopisovatelem nějakého listu? Vím vůbec, kdo jsi? Máš nějaké dokumenty, kterými bys prokázal svou totožnost? Nemáš, co se mě týče, tak rozdíl mezi hromadou hlíny, kterou nějaký primitiv nazývá vesnicí, a tebou je minimální, ba prakticky žádný. Jsi podobně anonymní a neproniknutelný, právě jako kus bezduché hlíny, která odmítá jméno, a tím pádem i existenci.“

Chtěl jsem namítnout, že jméno mám, třebaže mi zní poněkud nezvykle, jako by mi ho někdo přišil a neptal se mě, co si o tom myslím. Nezdá se mi vlastně ani tak přišité, jako spíš přešité. Napadá mě, že Smöresz tohle dobře ví, poněvadž má sám podobně přešité jméno. Zdá se mi také, že všichni ti Háfizové, Rafikové a Fatimy jsou možná reálnější než my s naším řemením a elektrickými ventilátory, inhalátory, notýsky a buldozery. Když ale řeknu my, má to snad znamenat, že se cítím s plukovníkem Smöreszem nějak spřízněný? Spojuje nás pouhý fakt, že jsme oba Evropané? Do bližšího příbuzenství s ním se mi nijak zvlášť nechce. On právě otevírá nový balíček cigaret a pokračuje:

„Byl jsi informován o zákazu psaní, byl jsi varován, ale přesto pravděpodobně píšeš dál. Materiály tu mám a fakt, že jsou anonymní, vůbec nic neznamená. Na takové věci je stylistická analýza a ta se, kamaráde, mýlí jen zřídka. V rukou takového stylistického analyzátora… Jenže tady je další potíž, dali mi snad nějaké k dispozici? Nedali, to máš to samé jako s laboranty a techniky, o kterých už byla řeč. Musím se tedy pokusit o takovou detektivní práci sám, přestože mám na starosti hromadu jiných, závažnějších věcí. Kdybys byl na mém místě, dávno by ses zbláznil. Jenže jen tak utéct do šílenství si nemůžu dovolit, a nakonec by to byl zase jen další útěk před realitou. Vím, co je zodpovědnost, musím se starat o lidský materiál, a tak z pohnutek čistě humanitních zařídím, aby ses staral o šílence, který se považuje za spisovatele slavného jména. Nevměšuju se do vašich záležitostí, ačkoliv bych mohl ten váš brloh podrobit dokonalé prohlídce. Podvědomý instinkt mi říká, že bych určitě našel plno psaní, víc, než bych si přál. To bys koukal, jak se přede mnou nedá nic schovat, nejen pod podlahou, což je primitivní a řekl bych i pod tvou úroveň, ale i pod tapetami, v dutých trubkách železné postele, v obrazech mezi dvěma plátny, do tlustého střeva se vejde celá encyklopedie, to jsou všechno staré fóry, staré jako lidstvo samo… Mimochodem, napadá mě, že všechno je staré jako lidstvo samo, jen lidstvo je stále mladší, cha cha cha, jak se ti to líbí? Nemysli si, že vy literáti máte na aforismy nějaký monopol.“

Plukovník se odmlčel, asi mu od toho žvanění vyschlo v krku. Bylo jasné, že se rád poslouchá. Možná neúspěšný herec, pomyslel jsem si, nebo, jak tvrdí Marcel, nějaký literární kritik-vyklouz. Ty Marcel neměl rád, dokonce o nich několikrát citoval delší pasáž z Knihy, což byl obdivuhodný výkon, když se vezme v úvahu jeho zapomnětlivost. Jenže to zase možná odpovídalo jeho teorii, podle níž takové kusy minulosti vyvstanou náhle celé, tak proč by ne celý dlouhý odstavec? Řekl toho na jejich adresu dost a mně utkvělo v paměti obzvláště místo, kde je obviňuje z vyvolávání nejen občanských, ale i zahraničních válek. Nebylo tedy divu, že Smöresz změnil řemeslo, od kritiky k uniformě je zřejmě jen malý krůček. Snad nazval Marcela šílencem jen ze závisti, nejspíš za tím byl druh řevnivosti, který mezi odborníky mnohdy panuje.

Podíval se na mne unaveně, a jak se mi zdálo, poněkud schlíple, já byl však dalek toho, abych ho litoval. Možná že jsem trochu litoval Marcela, poněvadž se promeditoval do špatné doby, mnohem víc jsem však litoval sám sebe, že se o něj musím starat. Dát nás „dva literáty“ takhle dohromady a hovořit o nás, jako by mezi námi nebyl žádný velký rozdíl, odpovídalo Smöreszovu zvrhlému humoru. Literární Everest a bezejmenná krtina, to jsme byli my dva. Musel jsem dát Marcelovi za pravdu, že se pod tou jeho černou uniformou a vším tím řemením přece jen skrývá literární kritik. Tato má víra sílila od okamžiku, kdy se v táboře usadil čas.

Plukovník cosi hledal mezi papíry načechrávanými ventilátorem, posléze jeden z nich vytáhl a napomenul mě, abych dával pozor. „Jen si poslechni, tohle jsem nedávno identifikoval jako tvé psaní:

Vždycky jsem záviděl mužům, kterým přezdívám „medvídci“. Jsou to takoví nestárnoucí klučinové, mnohdy boubelatí, a pokud ne, dá se říci, že jakási vnitřní „boubelatost“ je jednou z jejich základních vlastností. Ženy je milují, mohou se po nich utlouci, chtějí se o ně starat, hýčkat je a hrát si s nimi celý den.

Pro medvídka by žena udělala všechno, a on nemusí ani pohnout prstem. Zatímco běžný muž, který chce ženu získat, musí za tím účelem vynaložit plno energie a podstoupit nejrůznější rizika, jimiž je jeho cesta k ní přímo vydlážděna, nemluvě o možnosti odmítnutí a ztrapnění, medvídek si jen klidně počká, až k němu ženy přijdou samy, je hrncem medu a ony kolem něj polétávají a bzučí jako včely…

Textová analýza jasně prokazuje, že jsi autorem citovaného textu, který, jak zřejmě víš, je vyňatý z delšího eseje, pojednávajícího o všem možném. Že celá věc nemá hlavu ani patu, jen dále dokazuje, že je od tebe, můžeš si kroutit hlavou, jak chceš, krč si rameny, své autorství nezapřeš. Co mě trochu zneklidňuje, a přiznám se, zároveň i lichotí, je fakt, že já sám jsem byl odjakživa právě takovým medvídkem, o jakých tady píšeš. Jak ses to dozvěděl, je otázka. O tom si třeba ještě někdy pohovoříme, mně nikdo nic nadlouho nezamlčí. Mimochodem, nedivím se ti, že nám medvídkům závidíš, a musím uznat, že celou tu sociopsychologii medvídkovství jsi vystihl tak přesně, jako bys byl jedním z nás. Kazí ti to ovšem tvá závist, my medvídci nikomu nezávidíme, co se žen týče, máme všechno, přesně jak to píšeš, a co je hlavní a na co jsi, jak se zdá, zapomněl, nemusíme na ně ani myslet, jsou pro nás naprostou samozřejmostí, jako je například vzduch, který dýcháme. Co mi ale vrtá hlavou, je fakt, že tak výstižně píšeš o něčem, o čem nic nevíš. Je přece nad slunce jasné, že medvídkem nejsi a nikdy jsi jím nebyl. My totiž poznáme jeden druhého, máme zvláštní instinkt a ten je neomylný. A že bys některého z nás někde chytil, vyslýchal a získal od něho všechny potřebné informace, je silně nepravděpodobné, neboť textová analýza dokazuje, že autor píše z vlastní zkušenosti. Je to zvláštní, že člověk, který se snaží uniknout dokumentaci, je schopen takových postřehů. Literární hodnotu ten tvůj esej ovšem nemá žádnou, to je bez debaty.“

Smöresz znenadání povstal a tentokrát vypadal neobvykle malý. Napadlo mě, že je to asi tím, že se pokládá za Napoleona, ale zmátly mě jeho způsoby, které byly všechno, jen ne imperátorské. Nasadil falešně bodrý tón, který se špatně snášel s rostoucím maďarským přízvukem.

„Pojď, jdeme na vzduch, je tu nějak dusno.“

Div že mne nepoplácal po zádech, najednou jako bych nebyl delikvent, ale starý kamarád. Řekl jsem si, že budu ve střehu, čím kamarádštější se zdají, tím jsou zpravidla nebezpečnější.

„No jen pojď, na co čekáš?“

Následoval jsem ho ven, ne však na rampu, nýbrž dozadu, za kancelářské budovy, kde jsem nikdy předtím nebyl. Tady začínal jakýsi nový svět, snad jeho soukromý. Bůhví, jaké sny se zde snažil proměnit ve skutečnost. Nepodařilo se mi potlačit překvapení, když jsem místo očekávané pouště spatřil poměrně rozsáhlou zahradu, na jedné straně, konkrétně po naší levici, už ohraničenou vysokou zdí, kdežto na protější straně, kde práce ještě pokračovala, stál místo zdi pouhý plot, o něco nižší než protější zeď, ale zato završený chuchvalci ostnatého drátu. Byl to obvyklý drátěný plot táborového typu a za ním v poušti stálo několik nákladních vozů, zřejmě určených k dopravě materiálu. Toho už také byly na zahradní straně celé hromady. Všiml jsem si cihel, úhledně složených do krychlových útvarů, pokrytých dehtovým papírem, vedle nich ležely celé pyramidy písku a kamene, ať už rozporcovaného a opracovaného, či ještě ve tvaru obrovských kvádrů, jak je dovezli z lomu. Nechyběla ani míchačka na beton a všude se povalovalo různé nářadí, bylo tam prostě vše, co se běžně nalezne na stavbě.

Smöresz se tvářil samolibě, měl očividnou radost z toho, jak mě překvapil, ale místo aby se začal bezostyšně vychloubat, podařilo se mu takový impuls potlačit a nasadil výraz mírně znuděného zámeckého průvodce, který opakuje už asi posté svou naučenou řeč. Vžil se do té role natolik, že mě zřejmě začal považovat za skupinu turistů, kteří ho následují z jedné věže do druhé, z hladomorny do jídelny, z cimbuří původního na jiné, nedávno obnovené, ze zbrojírny do kuchyně a nakonec do zámeckých zahrad, kde prohlídka končí. Tak jsem si aspoň vyložil jeho náhlé vykání.

„Nyní vstupujeme do zahrady, kde se vlivy italské a francouzské střídají a mísí zcela harmonicky, přičemž původní renesanční charakter nepodléhá pozdější barokizaci, ale naopak působí jako rozumová protiváha citové hravosti plastik a ornamentu. Zcela italská je salla terrena vlevo, té bude odpovídat ptačí voliéra na straně protilehlé, jen co se vyřeší další přísun vhodného materiálu, přerušený z důvodů technických. Povšimněte si míčovny se sgrafitovou výzdobou, která si svůj renesanční charakter zachovala. Za ní začíná zeď, před kterou stojí v pravidelných intervalech imitace provençálských cypřišů. Po svém dokončení tato zeď nakonec zahradu zcela obklopí. Na nízké ozdobné zídce, jež zahradu rozděluje na dvě nestejné části, vidíme plastiky římských bohů, konkrétně zleva Diany, Minervy, Jupitera a Apollóna. Mars a Vulkán budou časem instalováni a spolu se sousoším zápasících chlapců dovrší tuto výzdobu. V nejzazší části zahrady uvidíte dosud rozestavěnou vyhlídku, která bude vyzdobena nejrůznějšími mušlemi. Před ní bude stát soška boha Neptuna, která má dorazit během několika příštích týdnů. Květinový dekor plánovaného travnatého parteru v této zadní části zahrady, kam za chvíli dorazíme, měly původně tvořit převážně pivoňky, azalky a růže, ovšem vzhledem k našemu pouštnímu podnebí bylo od tohoto plánu upuštěno a výzdobu nahradily suchomilné rostliny, hlavně kaktus… Ukázalo se, že ani tráva zde bohužel neroste.“

Smöresz mi pokynul, abych ho doprovázel, a tak jsme se vydali zahradou po hlavní cestě, on nadále vykládal, občas svá slova doprovodil výmluvným gestem, opsal rukou vlnovku nebo jakési falešné barokní nekonečno, až jsme dorazili k soše Atlanta, stojící v jednom výklenku ve zdi. Ten božský úděl ho zřejmě inspiroval a Smöresz se okamžitě proměnil v talentovaného mima. Náležitě se nahrbil, přidržel si na zádech imaginární kouli s výrazem člověka, či lépe řečeno boha, který pod tou obrovskou tíhou přímo padá. Pravděpodobně si v té pozici uvědomil celou váhu svých velitelských povinností a to ho probudilo z jeho somnambulního průvodcovství. S probuzením přišlo i prozření, že se za ním necourá celá skupina výletníků, kteří mu visí na ústech a věří každému jeho slovu, nýbrž jenom já, člověk prolezlý skepsí, a navíc vlastně delikvent. Zatvářil se zklamaně, asi jako svůdce, u jehož dveří místo očekávané krasavice zazvoní pošťák. „Ááá, to jste vy!“ zdála se říkat jeho vystřízlivělá tvář.

Vrátili jsme se beze slova do kanceláře, kde mi plukovník pokynul, abych se posadil na židli, kterou přisunul k psacímu stolu, a sám usedl na své místo. Zřejmě se mnou ještě nebyl zdaleka hotov. Začínal jsem mít trochu starost o Marcela, který mě potřeboval; nezbývalo než doufat, že klidně dřímá či píše svou mentální knihu, v níž ohledává přítomný čas. Litoval jsem, že přišel o prohlídku zahrady, kterou by jistě ocenil. Byl na takové věci velmi citlivý a bezpochyby by byl plukovníka přinutil k poslechu své vlastní přednášky o ornamentálních zahradách a jejich stylech. Jelikož však nikdy nevycházel ven, nemělo smyslu o něčem takovém ani uvažovat. Měl jsem nejistý pocit, že jsem kdysi sám musel vyslechnout takový Marcelův diskurs o zahradách, ale nic jsem si z něj nezapamatoval, až na celkem bezvýznamný detail, týkající se srovnání měděnky na sošce fauna, která zdobila fontánu kněžny -ské, s barvou plnovousu vikomta de C. V plukovníkově zahradě však ani ždibeček měděnky nebyl, z důvodů zřejmě meteorologických.

Mírně uhrovitá slečna z vedlejší místnosti strčila hlavu do dveří a zeptala se Smöresze, jestli je všechno v pořádku. Asi chtěla zjistit, zda jsem jejího šéfa náhodou nezardousil.

„Ja ja, ales in ordnunk,“ odvětil plukovník a požádal ji o láhev minerálky a dvě sklenice. V okamžiku byla zpátky s tácem a sama naplnila obě sklenky minerálkou. Smöresz se chopil jedné sklenice, vybídl mě, abych si vzal druhou, a ťukl si se mnou, tváře se přitom slavnostně.

„Na zahrady,“ řekl a udělal pohyb, jako by chtěl povstat, zůstal však sedět, říhl a opakoval: „Na zahrady.“

„Jo, pověděl ti ten tvuj bohoušek vo zahradách královny Semiramídy?“ Opět si začal hrát na Žižkováka.

„Bohoušek…, myslíte jako Marcel?“

„Nemyslim jako Marcel, to bych pěkně dopad, ale mluvim vo tvym kamarádovi, vo tom buzikovi.“ Nelíbily se mi jeho narážky na mé a Marcelovo soužití. Byl jsem sice odsouzen k roli Mistrova asistenta a sluhy, což však neznamenalo, že jsem se stal jeho holčičkou.

„No, co na mě tak vejráš? Vonehdy kecal vo těch zahradách celý hodiny, jak si v nich hrál jako dítě, a já nevim, co všechno, pak vyšlo najevo, že to byly vykopávky, archeologický, nedaleko Bálbagu, kam jezdil na prázdniny. Taky vykládal, jak ho málem zabil granát eště z války, s kterym si hrál, jo, naštěstí přišla jeho babička a vytrhla mu ho z ruky a zachránila mu život. Prej přišla na poslední chvíli, to už do granátu mlátil šutrem, no fakt ti vo tom nic neřek? To se teda divim, ponivač vo tom furt mlel, jak to zapomněl dát do tý svý knihy a jak už je na to pozdě, a pak zase, že neni nikdy pozdě, akorát že teď prej už nepíše, jen tak v hlavě, a to zase kecal, ponivač já zase moc dobře vim, že píše a ty taky, ste všichni stejný. No, já sem mu na to řek, že jesli chce ten experiment vopakovat, tak tady máme plnou prdel granátů, že mu klidně jeden pučim, a až ho roztrhá, tak ho vítr možná vodnese zpátky do Bálbagu, a tak se vrátí do svýho dětství, akorát že ne v jednom kuse. Von se, myslim, dost urazil, řek mi, že sem nevychovanej a cynik a zrůda a všechno takový to nejhorší, jenže mi to neřek na plnou hubu, to ne, to jen tak v narážkách, jo, velice zdvořile. To když mu něco nevoní, nejsi pro něj dost kóšr, máš vo takový to společenský kolečko míň, nevyznáš se v etik… ekitetě, tak von ti to dovede tak hezky naservírovat. Jenže to sem se zase nasral já, nejen nasral, ale i podivil, ponivač na jedný straně ti řiká, že seš jako primitiv a hulvát, ale na druhý straně vod tebe chce, abys byl schopnej číst mezi řádkama a rozuměl tomu, co řiká, to je takovej dost paradox. No a já teda mezi řádkama číst zase umim, to jo, na to žádný vyšší zdělání nepotřebuješ, jako třeba muj bratr ho má, ale dešifrovat věci jako já neumí, to bys nevěřil, co tě naučí vojna, ta je vlastně moje kojná a vopravdová máma…“

Plukovník se zasnil a s mírně přiblblým úsměvem na tváři pozoroval za oknem pracovní čety, jak pilně sestavují prefabrikované kukaně na bydlení a původní rozsáhlé ghetto se před jeho očima mění v úhledné prázdninové městečko. Pak se jeho zrak zastřel a on se zadíval kamsi do dáli, snad až na střechy mýtického Žižkova svého mládí, které se pravděpodobně odehrálo někde docela jinde. Nevěřil jsem mu ani slovo, ale čekal jsem, co přijde dál. Marcel mě svého času varoval, že Smöresz je nepolepšitelný lhář, jeden z těch, kteří věří svým vlastním lžím a iluzím. Tehdy jsem zašpičkoval: jsme snad my spisovatelé lepší? Ale Marcel se docela rozohnil, až se nakonec začal dusit, přiskočil jsem s inhalátorem, a když se zotavil, tak už jen šeptal…, ne, my nejsme lháři…, naše realita je prostě jiná, ale to neznamená, že není pravdivá, éco…, écoute moi, la vraie vie…, c’est la littérature. Ještě něco šeptal francouzsky, jak se občas stávalo, docela v tom okamžiku zapomněl, že s mou zásobou asi padesáti slov mu nemohu rozumět. Stačil jsem však na jeho varování: le colonel… il est un menteur… un mostre.

„Když si tak na ty léta vzpomenu, vlastně nevim, kdo byl muj táta, páč u nás se jich tolik vystřídalo, ale byli to jen takový dočasný strejdové, který chvíli zustali a pak šli vo dum dál. Někerý z nich byli cikáni, fakt, cigoši, mámě to nevadilo, jen když měla něco tvrdýho mezi nohama, ničemu sem nerozuměl, byl sem jen takovej špunt, posílali si mě pro pivo a pro rum, žranice, chlastanice, pak se zas dávalo přes držku, lítaly talíře, proč ti to vlastně řikám? Já nevim, snad že seš Pražák jako já, možná pochopíš, i když nejsi ze Žižkova, ani Smíchovák nejseš, takže možná nepochopíš, ale i tak mi porozumíš líp než ten zhejčkanej buzik, kerej vo životě nic neví…

Vopravdovej život to je pivo a chcanky na podlaze

to je prodat levně koupit draze

to je popelnice plná použitejch menstruačních vložek

to je prázdná vkladní knížka knížka bez položek

to je cikán v nátělníku vyloženej ve vokně

to je hnida klouzající po lokně

to je popelář na konci ulice

to je kolovrátek žádná přeslice

to je nazelenalý kolečko salámu

to je jazyk kterej sotva lámu

to je čpavej smrad co zustal v záchodku

to je připosraný dítě bez spodků

to je změklej asfalt na vozovce v létě

to je dárek ukradenej tetě

to je mrtvá rozšlápnutá vysušená žába

to je poťouchlá smradlavá hajzlbába

to je kostel a lidi který dou ven

to je plovárna Vltava plná hoven

to je parník s kolama co vlny dělá

to je pohádka vopálenýho těla

to je erekce a Bruncvík u mostu

to je hadí kůže někde v podrostu

to je máj a průvod bez entuziasmu

to je mládí stáří konečná marasmu

to je vopalující se kráska

to je vyretušovaná vráska

to je regál plnej vzácnejch knih

to je všechno možný co je v nich

to je jedna velká nedopsaná kniha

to je břemeno a pod nim velká tíha…“

Heidi nebo Lotte od vedle vrazila hlavu do dveří a zeptala se polekaně: „Vas is lós, zind zí o-kej, hér óbrst?“

Smöresz, který se v půli své recitace postavil, se mírně potácel, jednou rukou se opíral o stůl, v druhé držel imaginární mikrofon a v očích mu plály fanatické ohýnky. Poplašená brunhilda se nejprve podívala na něj, pak na mne vrhla prosebný pohled, jako bych jí mohl být nějak nápomocen, a opakovala: „Vas’s lós…, ke sučeso…, ke okkurad?“

Asi zapomněla, že jsem persona non grata, člověk bez papírů, člověk neviditelný, prakticky nula, vlastně nečlověk, který nemá žádná práva, ani právo myslet, ale i kdyby je měl, tak mu není dovoleno jeho myšlenky vyjádřit.

„Vas’lós? Is ér krank, majn got, kenst dú helf’n? Vas fír šprách’is’s? Maďárul? Fílajcht berbériš?“

„Is majn mutršprách, dú kau, es ajn šprách de land, das is ajn' erdparadýz, kapíš? Só, dú kanst dajn hotn’tott ‘n štrikštrumpšprách’in dajn aršloch štof’n, es klár?“

Má odpověď byla urážlivá a vyzývavá, ale mně bylo v tom okamžiku všechno jedno. Smöresz mluvil mou mateřštinou, třebaže s přízvukem, a jeho poetický pokus ve mně probudil zvláštní city. Jakási neznámá míza mi stoupla do hlavy a ze mě se stal obránce mateřštiny a nesmiřitelný nepřítel všech, kteří ji zlehčují. Nezáleželo na tom, že plukovník svůj spontánní výron pravděpodobně jen předstíral — nejspíš mu ta neumělá litanie utkvěla v paměti z dob, kdy byl literárním kritikem — a že hovořil řečí, kterou znal jen nedokonale. Jisté bylo, že mi svým výstupem připomněl nesplacený dluh mé ztracené a neexistující minulosti a tu nyní Heidi nebo Lotte nepřímo urazila.

Ta nyní nápadně zbledla a zašermovala zmateně rukama jako někdo, komu došla slova a on teď stojí na samém prahu jazyka, někde u plotu, za nímž může být cokoliv. Třeba nahlédla do té propasti a zatočila se jí z ní hlava. Do její hlavy jsem arci neviděl, mohla být plná prázdnoty, nebo v ní naopak mohla řádit celá hejna démonů. Každopádně byla zmatená, její šéf byl zřejmě uhranut, ale jak, kým nebo čím, jí nebylo jasné. Z jeho úst promlouval démon a z civilizátora, tvrdého a rovného jako je dlažba na Unter den Linden, který ji možná jednoho dne (ne možná, ale určitě: der ták vird kumma!) požádá o ruku, se náhle stal sibiřský šaman. Mluví ten démon uvnitř plukovníka jakutsky, nebo je to Samojed?

Zřejmě ji docela omráčila má reakce, nechápala, jak je to možné, že ji takto oslovuje obyčejný táborový zadrženec v jazyce jemu zakázaném, v řeči táborového vedení (od seržanta výš), v jazyce elitním a vysoce nadřazeném běžné hantýrce, kterou se v tomto sběrném babylonu dorozumívají ti pouze vedení. Možná že měla větší podíl na plukovníkově organizační a civilizační práci, než bylo na první pohled zjevné. Pod rouškou pouhé stenotypistky a vařičky káv se tato veronika třeba podílela na táborových strukturách daleko tvořivěji, než dovolovala její skrovná funkce, a pomáhala se samotným tříděním a rozdělováním: tolik pro vedení, tolik pro vedené, toto pro odvedené a tamto pro podvedené, zde začíná závod a zde končí návod, tady původ a támhle důvod, toto do vývodu a tamto po odvodu…

Vše ovšem v jazyce výšin, nahoře, ýbr ales, zó klár… Klára dialektu, jenž se v prapůvodní studni oddělil od ostatních jako olej od vody a vystoupil na hladinu, kde si s jeho duhovými barvami pohrává slunce. Klára Heidi Lotte letí a pluje nad vodami, v oblacích… Zónenšajn… dý cóne, vó de mind’rvertige šajsšpréche frbót’n zint, dá man kan štolc’zajn. Hóch hóch hóch… hende hóch!

Že jsem jí poradil, aby si svůj dialekt strčila do prdele, bylo ode mne, pouhého bezejmenného heftlinka, vlastně sebevražedné. Kde jsem vzal tu troufalost, s níž jsem urazil, pošpinil, potřísnil a znesvětil její mutršprách? Jak to bylo možné? A jak to, že jsem ty strašné věci řekl v onom mutršpráchu samém, kde jsem k němu získal přístup? Jak jsem se vetřel do zakázané zóny? Je snad možné, že nejsem tím, za koho se vydávám? Vydávám se snad za pouhou nulu, neboť, ejhle, podle zevnějšku jsem zřejmě nula. Nula od nuly pojde. Majn got, vír zind auf ‘m nulpunkt. Es mégliš de menš, de heftlink dázicent, is ajn ažán provokatér. Ér is gekuma cu’ mi’ cúfal bringe, unt aufdeke… majn got! Ajajaj, ojojoj, vas viliš mache? Unt de óbrst auch šprikt de šreklišprách zó… is de óbrst de óbrst, ódr auch ajn agent, ódr is er ajn gešpenst… ajn gajst? Velše fátrlant… velše macht… velše zajtgajst?

Smöresz se probudil z transu a neurvale se na nebohou Heidi nebo Lotte osopil:

„Vas vilst dú dá, šajshúr, kanst dú ništ zén, daziš zér bešeftikbin? Dýz’arbajt iz zér gehajm… zér gehajm, alzó, aptrét’n, zofort!“

„Jaja, hér’obrst, entšúldygunk, s’tút mír zér lajt.“

Smöresz už zase seděl a položil imaginární mikrofon na kupku papírů načechrávaných neúnavným ventilátorem, aby je zatížil. Chvíli tupě pozoroval, jak se vrchní papíry nadále vznášejí a opět padají, nechápal to, ale posléze s těžkým povzdechem vytáhl z kapsy zapalovač a položil ho vedle imaginárního mikrofonu.

„Ženský,“ řekl znaveně. „Ta tíha… Víš, ani my medvídci to nemáme vždycky lehký. Pronásledujou nás, svině, chtěj děti, chtěj se vdávat… Jo, takový to pečování, jaks to napsal, to jo, ale jen na začátku. Nejdřív tě koupou a div tě nepřebalujou, to už plánujou do budoucnosti, vždycky se koukaj jednim vokem do kapsy a druhym do budoucnosti, seš jako dítě, ale seš i milenec a jednou budeš trubec, všechno popořádku a všechno taky zamotaně, aby ses v tom nevyznal, aby ses v nich nevyznal. Jo, to ti dávaj pamlsky, všelijak se před tebou vykrúcaj, prdelky, hýždě, kozičky, lejtka, kalhotky vyšponovaný…, nýty, břevna, lanoví, vítězný vlajky…, kynou ti z voken a kypí pýchou, překypují, píchají…, jímá tě závrať…, ať to nikdy neskončí…, čí to jen sem, kde to sem, sem to já…, někdo jiný…, ž’suí en ótr, jak řiká ten bohouš… Počkej, vo čem to mluvim, víš, někdy se propadnu někam, jako do propasti, do takový mezery, snad je to muj minulej život, prostě nevim. Muj bratr psychiatr by mi možná pomoh, co řikám, jakej bratr? Kde je domov můj, kde bratr můj? Cožpak jsem strážným bratra svého? Geneze… nebo gehenna? Byl jsem tam? Jak sem řek, ženský, pozor na ně! Na počátku byla Eva, žebro, žebroví, žebrota… Cha cha cha, žebráš, kamaráde, žebráš o kus toho žebírka. Žebírko na dobírku, nedobereš se. Bereš, bereš a nedobereš se. Tedy v roli medvídka, chápeš, je to role jen propůjčená, jako konečně život sám, na počátku je geneze a pak začne gehenna a na konci je co, to mi řekni. Nic? Ničevó, nada? Da! Nět! Respektive daně, daně, daně, daně, platíš pořád, platíš Daně, platíš Janě, platíš Marii a platíš Martě a celý partě. Platíš, platíš, platíš a nikdy se nedoplatíš. Že doplatíš, slibuješ, chybuješ. Počkaj, že počkaj. Času maj habaděj, celou věčnost, sou trpělivý, ale i netrpělivý, aby tě zmátly, předstíraj, že v tobě viděj medvídka Míšu, šukaj po pokoji, tady smítko, koláček, madlénka, čajíček, čekuláda, dáme si, jo, dáme si do nosu, dáme si do bytu, do bytu si dáme co? Vorvaně. Někdy. Někdy vorvaně, někdy medvídek ve vaně… Někdy zase nic. Nada. Bludnej kruh. Čas. Cha cha cha. Ten tvuj domácí pán, expert. Expert na čas, expert na ženský, možná i na smrt. Snad ji vošidil. Dílo… konečně nesmrtelný. Dílo neumře, řemeslo… slovo, zlatý dno, noc. No nic, slyšíš to? To takhle řekneš no nic, mávneš rukou, jako bys vobracel další list, list času, nic, to znamená, že minulost neplatí, máme novej list, čistej, nepopsanej, začnem psát a geneze nám začíná vod ničeho, ex nihilo. Nullpunkt. Tma nad vodami, pak světlo, jen takovej malej paprsek, škvírkou voka, dveří. Povotevřeš dveře, za nima stojí Slovo. Vleze do dveří jako nezvanej host, host do domu. Zabydlí se tam, u tebe. Řikám slovo? Ne, ženská, taková ta Eva, takový to žebírko rokokový. Výborně, řekneš si, dva sou lepší než jeden, geneze nám může začít, ta pravá biologie, the real Mahabharata. Začne nám čas, je čas začít. Jazyk někdy neví, co si s ním má počít. Ticho je daleko lepší. Jenže jak můžeš mlčet, když ste dva? Řekni mi, jak mluvil Adam, když byl sám. Já ti to povim, mluvil sám k sobě jazykem ticha. Slovo v jazyce ticha, to je mezera, kterou nepadáš, ale nad kterou se vznášíš, kdežto mezera v jazyce, tou se můžeš propadnout až na dno.

Takže jak to bylo? Byli dva a objevili mezeru v jazyce, ne ticho vznášivé, ale ticho-propadliště, totiž ticho viny, ticho spiknutí. V našem sběrném zařízení je neustálý hlomoz. Kdo by pomyslel, že jde o nějaké spiknutí, hluboce se mýlí, neboť spiknutí se rodí v tichu. Řeknu ti jednu věc, ten šílenec si myslí, že unikne čestnému hlomozu civilizace do vnitřností ticha, v kterých může ohledávat přítomnost, čas přítomný. Ale pronikne tam ten čas? Co tam vůbec dělá, v těch tmách, v tom přítmí? Chce uniknout, to je to. Prostě utečenec, běženec, ač může sotva na nohy, přesto však běženec. Neřekl jsem snad mnohokrát, že cesta sem a odsud vede pouze skrze mne? Odbočil jsem, mluvil jsem o těch dvou, o žebírku a jeho stínu. Jakmile máš dva, máš spiknutí. Tři? To se dva vždycky spiknou proti třetímu. Je to jednoduchá matematika, jeden se proti dvěma spiknout nemůže. Dávej si pozor: vy dva se můžete spiknout proti mně a já se zase můžu spiknout s ním proti tobě. Jenže já to neudělám, podívej, zvednu ruku, takhle, ukážu ti prázdnou dlaň: dýz’ hand is rajn! Nemám, co bych schovával, ale už zase vodbočuju. Můžeš si myslet, že moc mluvím, a je v tom kus pravdy, moc mluvím, moc mám, kdo má moc, mluví a mlčí, jak se mu zachce. Frantík moc mluví, ale jen někdy a někdy mlčí a vohledává přítomnost, vohlodává čas a smrt a ta mu hlodá v útrobách, k čemu je ti prosimtě nesmrtelnost na papíře? A zase vodbočuju. Dávej velkej pozor, du rovně, vodbočim, vrátim se, ale nevstoupim do tý samý vody, tý se vyhnu, du pouští. Deš pouští a vodu nevidíš, tak jak bys do ní moh vstoupit? Vidíš před sebou město, pěkný, bílý… Minarety, kupole, katedrály, památník se sochou jezdce…, povědomý, Halászbastila…, povědomá, Zwinger…, povědomý, Empire State Building, the World Trade Center, dvě věže, nejvyšší na světě. Zablikáš a najednou tam není nic, jen poušť, fata morgána, na mou věru. Projdeš tim městem, je to pouhej prach, tetelivý zrnka ničeho. Deš v kruhu, vzpomínáš si na cosi vo pohyblivejch píscích, měl by ses jim vyhnout, a tak vodbočuješ, ale kam, to vlastně nevíš, nemáš ponětí, kde ty písky sou, ale pro jistotu furt vodbočuješ. To je ovšem jiný vodbočování. Je vodbočování a vodbočování. Permanentní vodbočování je kočování a permanentní kočování je život. Podivej se, je to takhle: mám niť, jako pavouk, jako Ariadne, jedna niť je jako druhá, záleží na tom, jak ji soukáš, kudy ji napneš, jak se jí přidržuješ. Třeba ten tvůj franta, měl takovou niť, a když psal to svý veledílo, tak soukal a soukal. Taková niť, to je trochu jako čas, totiž bez něj by nebyla a von by nebyl bez ní, tak nějak. S tim si ale nelam hlavu, stačí, když ti řeknu, že používám nitě, možná jinak než ten tvuj pacient, možná podobně. Von třeba spíš souká, kdežto já třeba spíš sešívám, něco jako sítě. Můžeš si myslet, že sem pavouk a ty moucha, a já si zase můžu myslet, že je tomu navopak. Můžeš si třeba myslet, že sem literární kritik v přestrojení, kdežto já si můžu myslet, že si takovej malej literát v přestrojení, a voba si můžem myslet, že sme jen postavy v knize, kterou píše nebo souká anebo, jesli chceš, přede takovej velkej pavouk. Sme voba chycený v jeho síti, totiž v čase, no a taky v prostoru, že jo, a von si s náma pohazuje, jak chce. Zejtra z tebe může udělat plukovníka Smöresze a ze mě zase Maxe. A pozejtří, což je pro něj to samý co předevčírem, ty budeš nebo nebudeš například Heidi nebo Lotte, nebo vlastně Marcel. Takže vo čem vlastně mluví Hamlet, když se ptá být, či nebýt? Bejt Hamletem, nebo Nehamletem? Ptá se sám sebe, nás, černý díry ve vesmíru, nebo Šejkspíra? Neni to nakonec Šejkspír, kterej rozhodne, jesli Hamlet být, nebo Hamlet nebýt, a jesli Hamlet být Hamlet, nebo někdo jinej? Tyhle věci se vztahujou na různý jiný věci, respektive lidi. Například takovej Baron: možná že tady byl, ale my vo tom nevíme a jeden z nás ho vočekává, ale neví kdy, jen pavouk ví, ale jen vocuď až pocuď, až tam, kde jeho síť končí. Von leze a leze, souká a tak podobně, přede a myslí si, že ta síť je jeho, jenže příde na její vokraj a zjistí, že tam, kde jeho síť končí, začíná síť většího pavouka, takže byl vlastně pořád v síti toho druhýho a ten si může počínat podobně, až se dostanem k takovýmu Nadpavoukovi. Jenže co když je i tenhle Nadpavouk jen takovým zrnkem písku v obrovský poušti bez hranic, kde každý zrnko je slovo a každý druhý je mezera, kterou se propadneš. Kam? Do minulosti nebo do budoucnosti, do jednoho světa nebo do druhýho, do jednoho ticha a pak do dalšího, do tmy a do světla. Kde je v tom všem přítomnost? Kam se poděl čas? Co teda vohledáváš? Čas? Prostor? Přítomnost? Cha cha cha, je přítomnost všude, kde seš ty? Nebo vohledáváš, vohledáváš, a vona ti utekla, nějakej pavouk ji vomotal svejma sítěma a vodnes do tajný škvíry, vo který nevíš, vo který nikdo neví. Potíž je v tom, že většinou nevíš, vo čem mluvíš, to jednak, a taky že většinou nevíš, co vohledáváš, i když to máš třeba pod rukama. Nevíš, co hledáš, a neznáš to, co v tobě hlodá. Takže se můžem klidně vrátit k těm dvěma, který nám neutečou, tam kde sou, čas ještě vlastně není, ten se zrodí ze spikleneckýho ticha mezi dvěma póly, respektive protipóly: vyskočí jako šotek, jako slovo. Je to taková divná trojice, von, vona a slovo. Máš jedno, přidáš druhý, a máš řeč, ta teče jako voda, ale je to ještě taková ta voda, do který můžeš vstoupit dvakrát, třikrát…, kolikrát chceš, ponivač si svobodnej (ještě si v takovym lůně nebo paradýzu), už sice konspiruješ, totiž s řečí, hraješ si se slovama, ale ty sou zrádný, už je tu mnohý, co neznáš a nemůžeš se na to spolehnout, je tu konečně ta Eva, Klára, Heidi, Marta, Marie, Diana, Aténa… Všechny nesmrtelný jako ty a ty ti nakukujou přes rameno. Ste dva a je vás celej houfec, celá armáda. V tomhle stádiu, nebo bych měl spíš říct po týhle způsobě, je vlastně jedno, jesli je všechno jedno nebo mnohý, ponivač individualizace eště nezačala, doufám, že mi rozumíš. Takže ste dva a zároveň jeden a tisíc, milión, a ten váš jazyk má jedno slovo a má jich tisíc miliónů. To je sice takový na první pohled trochu nepochopitelný, ale záleží na tom, jak se na to díváš, že jo. Ale přitom ste furt jen dva, dvě ména, a v nich sou vobsažený další ména, ještě ale nejsou rozsemeněný, eště nedošlo k pádu. Zakopneš, upadneš a makovice se rozkutálej, semínka vzklíčej…, začne život, biologie, po pádu. Čert ti nastavil nohu, ten je tady už vod samýho začátku, to je každýmu jasný, snad i tobě. Přilít sem, když zjistil, že se tady někde bude rodit jazyk. Bez něj by nemoh našeptávat, to je jasný. Je to jasný i tobě, ale necháš se svíst, ne ženskou, jazykem. Možná že čert si vlez do ní a mluví skrz ni, trochu jako když ze šamana mluví nějakej poltrgajst. Na těhlech detajlech moc nezáleží, každej má tak trochu svou teorii, já mám třeba jednu, támhle Marcel má jinou a naši přesídlenci se zase držej ňáký jiný… Co se mě týče, tak na těchhlech detajlech moc nezáleží, kdyby ze mě ten hypotetickej Nadpavouk usoukal teologa, tak by mi na tom třeba hrozně záleželo a už bych burcoval proti plukovníkovi Smöreszovi a proti cizí civilizaci, která nás znásilňuje. Prozatím ale nosím sukno plukovníka Smöresze, a pokavaď sem v týhle roli, tak dám takovýho fanatika prostě do želez nebo ho dám zastřelit, podle toho jakej dostanu příkaz zeshora. Nosím sukno vojenský, což je sukno civilizační. Maličko sem vodbočil do přítomnosti, sme konečně v přítomnosti, tu nemusíme hledat, lepí se nám na boty, ne na paty jako minulost, ale přímo na podešve. Těma šlapem přímo do přítomnosti. Zajímalo by mě, jak ten tvuj kolega vohledává přítomnost, když ji nešlape, ale furt jen leží. Myslíš, že ji šlape mentálně, jako takovou vodu na mozku? Myslíš, že do takový vody na mozku můžeš vstoupit dvakrát? Nevíš? Jedna možnost by tu snad byla, kdyby totiž přítomnost, taková voda, z který ani nevystoupíš, ani do ní nevlezeš, byla plodová voda… Jo, to je to, přítomnost jako věčnost a ty si v ní schovanej jako nenarozený dítě v lůně. A teď si představ, že ste v tom lůně dva…“

3

Když jsem odcházel ze Smöreszovy kanceláře — on tomu svému nádražíčku říkal velitelství —, byla už noc. Na černém pouštním nebi zářily obrovské hvězdy. To mi připadalo docela normální, ačkoliv to bylo vlastně poprvé, co jsem v táboře nějaké hvězdy viděl. Napadlo mě, že plukovník je pro mne rozsvítil, ale okamžitě jsem tu myšlenku zapudil. Nad hvězdami moc nemáš, kamaráde, řekl jsem si zlostně, nějaké zahrady královny Semiramidy, nebo i skrovnější, takové ty Vrtbovské, si tady vytvářej, ale na hvězdy mi nesahej. Měl jsem na něj zlost, poněvadž když mě propouštěl, tak řekl, že můžu jít jen tak, bez doprovodu, prý mi důvěřuje. Abych si to však nevysvětlil jako lichotku, okamžitě dodal, že zbabělec jako já stejně neuteče, což mě silně rozladilo. Asi mě tou poznámkou o mé zbabělosti počastoval, abych neměl nezkalenou radost z hvězdnatého nebe. Zřejmě ho dráždilo pomyšlení, že právě nad hvězdnou oblohou moc nemá a jeho pravomoc končí za plotem tohoto ubohého tábora. Útěk byl nemožný z nejrůznějších důvodů, ačkoliv pokus o něj zdaleka nemožný nebyl. Nebylo vyloučeno, že Smöresz si vlastně přál, abych se o útěk pokusil, neboť by strážným nařídil, aby mě při dopadení nezabíjeli, ale přivlekli nazpátek živého. Zřejmě se kochal představou, jak mě vrací nazpět Marcelovi jako někoho, kdo ho chtěl hanebně opustit. Jak bych byl mohl ponechat takového umírajícího chudáka jeho osudu? Jeho osudem bylo věčné, nekonečné umírání a mým osudem bylo, abych se o něj staral. Přemítal jsem o svém osudu a také o Marcelově, litoval jsem jak sebe, tak i jeho, neboť sudičky nám do kolébek nenadělily příliš bohatě. Přemítal jsem o tom a nakonec jsem nalezl jistou úlevu v poznání, že jsme na tom oba mohli být daleko hůř. Marcel mohl místo mě dostat za sluhu a asistenta například právě takového Smöresze, který by ho mučil předčítáním všelijakých výňatků z jeho údajně potajmu psaného románu — choval by se k němu totiž tak, jako se choval ke mně — a zbytečně by ho tak trápil. A kdo ví, co jiného by mu takový člověk dělal. Oproti tomu mé občasné zlomyslnůstky vůči Mistrovi nestály v podstatě za řeč. Že jsem se nesmál všem jeho vtipům? Že jsem mu připomínal, pokaždé když jsem ho masíroval hadrem namočeným do alkoholu, že takhle ze sebe sdírával špínu starý Hemingway, což byl spisovatel, kterého Marcel nesnášel a v Paříži se mu pečlivě vyhýbal? Co víc, pokaždé jsem při té alkoholové očistě poukazoval na rozdíl mezi atletickým, „udělaným“ Ernestem, a hubeňoučkým, takřka rachitickým Marcelem. Pravda, choval jsem se mnohdy jako opravdový sluha, který si vždycky nalezne cestičku, jak se svému pánu za své ponížení pomstít, a tak během jeho nepřítomnosti kouří jeho doutníky, promenuje se v jeho hedvábném županu, a je-li trochu zvrhlejší, dokonce mu sem tam plivne do polévky. V mém případě taková pomsta ovšem nepřekračovala jisté hranice a byly věci, jako právě plivání do polévky, k nimž bych se byl nikdy nesnížil.

V dálce jsem zaslechl nějaké hlasy a zdálo se mi, že jsem ve svitu měsíce — ten svítil jako „rybí oko“ — uviděl táborovou hlídku. Náhle jsem si vzpomněl, že nemám papíry. Musel jsem zpátky na velitelství, jelikož v důsledku Smöreszova neustálého žvanění se opět zapomnělo na původní účel mé nedobrovolné návštěvy. Nádražíčko vypadalo docela opuštěné, nikde ani živáčka, o nějakých strážích ani nemluvě. Zvonek u dveří „velitelství“ se zasekával a já musel tlačítko po každém zazvonění pracně vysunout nazpátek. Hrál jsem si s tím nějaký čas, ale nakonec jsem se dovtípil, že zvonek asi nefunguje, a začal jsem tedy na dveře bušit. Když jsem se už vzdal a obracel se k odchodu, ozvaly se zevnitř kroky, pak někdo otočil v zámku klíčem, dveře se otevřely a přede mnou stála Heidi nebo Lotte.

„Vas lós, is špét,“ pravila rozmrzele. Vysvětlil jsem jí svůj problém.

„Ach ja, dý dokumenten. Ábr de óbrst’s nich dá, is nach haus’gegan’n.“

Řekl jsem, že se spokojím s provizorním průkazem, ona však odsekla, že všechny průkazy jsou jen prozatímní. Nato jsem řekl, že bez dokumentů mě stráž pravděpodobně opět zatkne, jelikož však plukovník už odešel, bude s nimi muset jednat ona. Něco takového se jí zřejmě nezamlouvalo, poněvadž udělala znechucený obličej a pozvala mě dál. S vystavením samotného průkazu se moc nepárala, vyštrachala odkudsi čtvrtečku papíru, zeptala se mě na jméno a příjmení, a když jsem jí řekl, že žádné příjmení nemám — to jsem udělal částečně ze zlomyslnosti, ale snad mě k tomu inspiroval i Marcel, který nechal vypravěče své Knihy taky bez příjmení —, napsala jednoduše „žádné“. Do rubriky „státní příslušnost“ napsala „le citoyen d’une partie inconnue“. To se bude Marcelovi líbit, pomyslel jsem si. Málem zapomněla na razítko a já jí musel její nedbalost připomenout.

„Bez razítka to bude neplatné,“ řekl jsem.

„Majngot…, š’bin dum,“ zabručela, dýchla na razítko střední velikosti, bouchla jím o glejt a připojila nečitelný podpis.

Znovu jsem vyšel pod hvězdné nebe, které bylo stejné jako předtím, ale já už nebyl jako předtím, stal se ze mě nový člověk, člověk s papíry. Jakási vyšší mocnost tomu chtěla, abych z toho nedostal šok. Bývalo by daleko vhodnější, kdyby ten můj nový dokument, má nová totožnost, náhle vzplála v mé kapse, rozhořela se čistým prudkým plamenem a já se proměnil ve sloup ohňový. Frvandlunk! Nic však nevzplálo, ani se mi neroztřásly nohy, všude byl klid, podtržený poštěkáváním psa a vzdálenou, takřka neslyšitelnou hudbou z rádia.

Dal jsem se podél plotu, který byl zbrusu nový a zřejmě nahradil ten starý, jehož děrami do tábora vnikala poušť. Tábor napoprvé získal opravdové hranice, neprostupné a nekompromisní, jako by i on konečně získal totožnost. Jak jsem tak kráčel podél plotu, jehož dráty bzučely elektřinou, docela jsem si přál, aby mě zadržela stráž a chtěla vidět mé papíry. Popásal bych se na jejich špatně skrývaném zklamání, když by zjistili, že takový platný dokument skutečně vlastním. Žádná stráž se však jako z udělání neukazovala.

Náš domov byl teď také obestavěný těmi novými panelovými kukaněmi a přístup k němu se nepříjemně změnil: namísto úzké pěšinky, tu a tam takřka zarostlé hložím a bodláčím, přes kterou vždycky přebíhalo nějaké to kuře nebo na ní hopkala zaprášená žabka, byl teď rovný, špatně asfaltovaný chodníček s betonovými obrubněmi. Málem jsem zakopl o kus prkna, zapomenutého stavebními dělníky. V okně sousedního kasárenského domku mdle zářilo modravé televizní světlo. Má a Marcelova bouda připomínala dávný, ztracený svět a vedle té sousední, ledabyle omítnuté kostky na bydlení vypadala docela malebně. Poprvé jsem si všiml, že nám po zdi roste břečťan a svlačec a pod okapem se krčí vlaštovčí hnízdo. Vešel jsem dovnitř.

Marcel měl rozsvícenou stolní lampičku a něco si potichu pobrukoval. Měl jsem sto chutí povědět mu o svém setkání s tím zajímavým akrobatem, který se tak snadno přenesl přes dráty, ale raději jsem držel jazyk za zuby. Místo toho jsem se pochlubil novým průkazem.

Marcel vzal kartičku do ruky, zběžně ji přečetl a suše se zasmál. „Podívej se, jako povolání tady napsali: bývalý spisovatel. To je dobré, bývalý spisovatel, docela jako já. Ovšemže po zákazu psaní je každý spisovatel okamžitě spisovatelem pouze bývalým, to je celkem logické.“

„Tábor se rychle mění,“ řekl jsem. „Vlastně je takřka k nepoznání, málem jsem nenašel cestu domů. Mám pocit, že se co nevidět něco stane.“

„Co by se mělo stát, prosím tě?“ Marcel mi vrátil kartičku a složil ruce na prsa, jak míval ve zvyku.

„To je právě to, nevím, ale mám takovou předtuchu. Venku se hodně stavělo, stany prakticky zmizely, vystřídala je taková jakoby permanentnější obydlí. Hned vedle nás… Nedivil bych se, kdyby už zítra přijeli s buldozerem, aby nás odsud odškrábli.“

„Écoute, mon ami, řekl bych, že jsi najednou dosáhl dospělosti. Dětství je to tam, ráj dětství, zmatky mládí, a teď máš takové zvláštní těhotenství, jenže dítě se narodí mrtvé.“

„Nechápu, o čem mluvíš.“

„Tomu se vůbec nedivím. Minulost je mrtvola, která chce ven, a já…, já jsem taková mrtvola, která přivádí přítomnost do rozpaků. To taky asi nechápeš.“

Měl pravdu, asi trochu blouznil. Kdybych byl opravdovým, kvalifikovaným ošetřovatelem, byl bych asi na takové scestné řeči zvyklý, jelikož jsem však neměl potřebné obranné látky, podivně mě zjitřovaly. Něco z toho, co řekl, ke mně ale přece jenom promlouvalo, třebaže jen mlhavě a obskurně. Cítil jsem se poprvé jaksi dospělý a mé začátky v táboře mi náhle připadaly jako takové dávné dětství. Ale před tím dětstvím se v dáli černala i jakási neproniknutelná mračna, která snad byla mou minulostí, nebo možná předminulostí.

Následovalo několik chaotických dnů, které se mi později, ve formě vzpomínky, slily v jeden den dlouhý. Ty dny, či den, byly poznamenané návštěvami stráží, které se chovaly poněkud lépe a zdvořileji než zupáci, co tábor patrolovali. Tihle noví lidé byli vzdělanější.

Svého vůdce, vysokého šedovlasého muže, oslovovali jeho podřízení „pane doktore“ — kolem krku nosil stetoskop —, jinak měl tu samou uniformu jako ostatní. Bylo jich zpravidla pět nebo šest, pokaždé zdvořile zaklepali a čekali, až jim otevřu, ale jakmile byli uvnitř, docela mě ignorovali a začali se chovat, jako by byli na nějaké zdravotní inspekci. Vybalili všelijaké přístroje, které se mým laickým očím jevily jako různě pokroucené trubky, hadičky, bandasky a „tachometry“, a stále jimi všechno poměřovali. Jeden z nich dokonce vytáhl skalpel a buď jím seškrábl kus omítky, nebo na jeho špičku opatrně nabral trochu špíny a tyto úlovky opatrně nasypal do připraveného sáčku. Další projevil zájem o naši sadu nočníků, zvláště bedlivě zkoumal ten nejpoužívanější a nakonec ho po krátké poradě s „panem doktorem“ zabalil do igelitového pytle, který pečlivě zaplomboval. Šedovlasý vůdce podrobil Marcela zběžné prohlídce, změřil mu tlak a puls a přitom se mě vyptával, čím Mistra živím, jako by nevěděl, že kromě hub toho v táboře moc není. Jakmile zaslechl slovo houby, maličko nadskočil a řekl, že to je to nejhorší, co jsem mohl nemocnému dát. Nadále ho smím krmit pouze libovým masem a čerstvou zeleninou, rýží raději neleštěnou a měl by jíst i hodně ovoce: banány, jablka, hrušky…, ale pozor na citrusové plody, sem tam nějaký ten pomeranč, to ano…

Jednoho rána mě probudil obrovský výbuch, který nadzvedl naši chýši a opět ji položil na zem. Vyskočil jsem z postele, ale okamžitě následoval další výbuch, který mě srazil k zemi, a já ztratil vědomí.

Probudil jsem se v prázdném pokojíku s jediným, zatemněným oknem. Seděl jsem na židli a naproti mně za stolem seděl muž v šedé uniformě bez nárameníků, zatímco druhý muž přecházel sem a tam kdesi za mnou. Ten sedící se občas podíval do nějakých papírů před sebou. Pomyslel jsem si, že to jsou mé materiály. Oslovil mě v amritské angličtině, mluvil pomalu, nahlas a zřetelně, jako se mluví k cizincům, idiotům a přestárlým.

„You are Max, is that correct?“

Přikývl jsem, a dříve než mi mohl položit další otázku, zeptal jsem se ho, co se stalo.

Nelíbilo se mu, že mu skáču do řeči, ale odpověděl mi celkem zdvořile. Pravil, že jsme prodělali nálet, následkem čehož vznikl v táboře chaos a všechno je přeházené, nic není na svém místě. Má za úkol zjistit, kdo je kdo a co je co, a nyní by rád pokračoval s mým výslechem.

„Jsi bývalý spisovatel?“

Opět jsem přikývl.

„Autor románu Čerokí?“

Zaváhal jsem, neboť jsem si tím nebyl jistý.

„Plukovník tvrdí, že ano,“ odvětil jsem konečně.

„Který plukovník, Bergholz, Hernandez, Howitzer… Smöresz?“

„Colonel Smöresz.“

„Is he a friend of yours?“ Je to tvůj přítel?

Místo odpovědi jsem se ho zeptal, jestli neví, co se s plukovníkem stalo. Nato přivolal svého kolegu, který se k němu sklonil, a chvíli se o něčem potichu radili.

„Colonel Smöresz is alive and well. I cannot disclose his whereabouts, that’s a military secret.“ Je v pořádku, ale kde se nalézá, je vojenské tajemství.

Chtěl jsem se také dozvědět, kde je Marcel. V jeho případě s odpovědí neváhali, zpravili mě, že je v pořádku, ač „poněkud otřesen“, ale nachází se „v nejlepších rukou“ a nemusím mít o něj starost. Pak ten za stolem začal listovat ve svých papírech, ale na nic se mě už neptal, nakonec zabručel „dobrá, to by bylo tak všechno“ a hlasitěji dodal, vzhlížeje od dokumentů, že tábor, kterému říkal prostě „camp“, se bude co nevidět evakuovat.

„Don’t worry, everything is under control.“ Máme všechno pod kontrolou, o nic se nestarej, věci probíhají podle plánu.

Takže všechno bylo v pořádku, pod kontrolou, to znělo hezky. Dostal náš tábor nové vedení? Do jisté míry to tak vypadalo, v každém případě amritština teď vystřídala turistgermánštinu jako oficiální elitní jazyk. I stráže, kterých, jak se zdálo, přibylo, byly vyšších postav než ty minulé a měly světlejší pleť. Hlavně se ale změnila naše dieta, každý nyní dostával jednu masovou konzervu na den, taky hamburger a plátek žvýkačky. Ukázalo se, že má a Marcelova chýše nálet nepřežila, a tak mě dali do velikého obdélníkového stanu, který pojal asi sto dvacet osob. Takových stanů stálo v táboře asi pět. Rozdělávání ohňů bylo zakázáno. S tou slíbenou evakuací to nebylo tak horké, nejprve se musel udělat pořádek a to zabralo dobré tři dny. Mrtví se dali do pytlů, připomínajících letecké poštovní vaky, a ty pak buldozer nahrnul do společného hrobu. Trosky se pečlivě roztřídily na různé hromady, ale když jsem se jednoho strážného otázal, zda je spálíme, zavrtěl hlavou a podíval se na mne, jako bych byl slabomyslný. Asi dva dny po mém příchodu do stanu přivezli i Marcela, což jsem přivítal s obrovskou radostí, která však netrvala dlouho, neboť ten starý Marcel jako by zmizel spolu s naší chýší. Nynější, ponáletový Marcel téměř nemluvil, a pokud otevřel ústa, tak zpravidla zašeptal jediné slovo, intimité, z čehož jsem uhodl, že mu chybí soukromí. Nebyli jsme už sousedy, naopak, naše polní lůžka byla na opačných koncích stanu, ale to Marcelovi zřejmě nevadilo.

Jinak bylo ve stanu živo, lidé si rychle zvykli a život pokračoval dál, s veškerým hemžením, hádkami, křikem dětí a chrápáním spáčů.

Marcelova proměna mne hned tak neodradila a já k němu nadále docházel doufaje, že se probudí z mrákot a stane se tím starým Marcelem, o něhož bych mohl opět pečovat, ale kdykoliv jsem postával u jeho lože nebo v ojedinělých případech usedl poblíž na bedničku, kterou mi k tomu účelu půjčila rodina s ním sousedící, nedostal jsem z něho víc než to čarovné slovo intimité či větu ve směsi jazyků, jejíž překlad by zněl: tohle je konec, to jsem to dopracoval.

Vedení tábora mu přidělilo zdravotní sestru, ze které se vyklubala Heidi nebo Lotte. Zeptal jsem se jí přímo, jak mám té náhlé Marcelově proměně rozumět, a ona mi odpověděla šeptem, jako by na sebe nechtěla upozorňovat, že věci se prostě mění a člověk se musí přizpůsobit. Použila magického slova „frvandlunk“.

Proti tomu se dalo těžko argumentovat. Zdálo se mi, že si Marcela snaží přivlastnit a nerada mě vidí v jeho blízkosti.

To mne sice mrzelo, ale na druhé straně jsem měl víc času na přemýšlení. Vyšel jsem z předpokladu, že pořádek musí být, tomu sloganu bylo těžké se vyhnout: pořádek a kontrola, ta dvě slova nyní člověk slyšel dennodenně. Snad má kapitulace před nutností pořádku byla nějak spojená s mou náhle nabytou dospělostí. Opapírovali mě a ejhle: nabral jsem rozum. Když rozum bralo, na matku se ptalo, a nejen na matku… co bylo první? Chaos, světlo, slovo, vejce, slepice, myšlenka, záměr? Nebo Bůh? Případně osud, věčnost, přítomnost?

Ty pojmy se kupily právě na jedné straně rozcestí, kde byla dálnice zřejmě nedávno spravená, neboť u čerstvě natřené obrubně, za níž rostla sporá tráva a bodláčí, stálo několik sudů s térem a všelijaké nářadí, které by bylo zapotřebí identifikovat a popsat, kdybych se chtěl tímto směrem dát, což jsem nemusel, neboť jsem měl na vybranou. Pohlédl jsem vpravo, kde uzoučká kozí stezka vedla dolů po mírném svahu, který zde vytvořil snad buldozer nebo tisíciletí přírodního působení. Stezička se dole vinula kolem objemného balvanu, za nímž buď pokračovala dál, neznámo kam, nebo prostě zmizela v písku nesmírné, všeobjímající pouště. Přestože jsem se rozhodl proti dálnici, přelézt hromadu jakýchsi zrezivělých drátěnek a obručí a dát se po kozí stezce do pouště se mi taky dvakrát nechtělo.

K tomu bych byl potřeboval vodu, nekonečné zásoby vody, a tu jsem neměl. Chvíli jsem ten balvan pozoroval, jak se tetelí v záři poledního slunce, jak je odhmotnělý a vznáší se jaksi nad zemí, a v dáli město bílé a růžové uzřel jsem a kamení jeho ze snů utkáno bylo, jakož i kupole chrámů jeho a mešit. Kupily se kupole ty jako i střechy, stříšky a střemcha, svlačcové aj břečťan obrví oka gazelího. A kupole ty tvrdé a oblé jako prsy děveček mužem nepoznaných, minarety jeho rovné co pyje mladíčků neženatých. A zvony chrámů, těžké v houpání jejich jako testikule bojovníkův života plných. Holoubci na střechách a kůzlátka pasoucí se na paloucích, hrdličky cvrlikající, kol palem vznešených křidélkami třepetající. Vánek vůkol občerstvuje jako dech milenky ve spaní oddychující. Ulice aj žíly na spáncích ve spánku pulsující, mezkové a oslátka semo tamo se komíhali a břemena jejich jak pírka. A střechy dotýkaly se podolků oblak, ta byla zde hosty denními, nebyla ona jako dech z měchu kovářského, který tam a zpátky fuká. I dech ten pouštní do města onoho zanesl mne a zde byl jsem, v uličkách a tunelích jeho. A šel a popocházel jsem městem tím, které jako bez konce. A ejhle vidím, že sám nejsem, nebo muž jakýs s tváří zahalenou po boku mém kráčí. A ukázal mi divy jeho a bohatství rozložené na pultech a stáncích vůkol. Stříbro a zlato i hervábí, myrrha a kost sloní, pšenice, olej a masti vzácné nakupeny na pultích kramářských jako Himaláj. A jídlo všeliké naskládáno bylo před zrakem mým přecházejícím. I ptám se průvodce toho, prstem ukazuje: co to? co to? A on zrakem těká podél prstu mého až k sortimentu ukazovanému. I praví on jazykem svým pouštním: Batík…, humus, ruz, mišmiš, mauz, ahinab, barkúk, manga…, krím aš-šams, fuvát si hía, tahám al-atfál. I vida zrak můj zastřený nepochopením, ptá se průvodce můj: Hal tafhamí? I pravím: Lá afham, lá atkallam arabí katír. I zahovoří průvodce můj, však břuchem mluví: Nermuť se, synu můj, z nepochopení svého, nebo přec pochopení dojdem, nebo břuchem mluvím. A do taverny jakés zavedl mne muž ten neobyčejný, víno a jídlo předobré předložil, sám však nepojedl. A dopolosyta jedl jsem a dopolopita pil jsem, ze skromnosti. Více jez a pij, příteli, pobídl mne muž ten, i poslechl jsem. Poté dýmku vodní položil přede mne, i kouřil se mnou. I pravil posléz: Vidím v zraku tvém zármutek jakýs: pověz. I vypověděl jsem mu zármutek svůj, nebo věřil jsem, že mne nezradí. Člověk tento možná člověkem není, anobrž andělem strážným mým jest, pomyslel jsem v srdci svém. A není-liž andělem mým strážným sám zelený, který vše, co na nebi i na zemi, zná? Nebo tušení měl jsem, že nejskrytější kouty duše mé on zná a zármutek můj až do dna, jen ze zdvořilostě ptá se, jako že neví. Vidím zármutek tvůj jest veliký jako ztracenost tvá a ta jako svět sám. A vidím, že bojíš se strachem: v knize jakés jsemť zaklet a kdo ji píše? Třeba já píšu knihu života tvého, aj všech. Nebo v knize listuju z písku vykopané. Jméno tvé v záhlaví, hlava a pata kdeže jsou?

A vidím minulost tvá, ano odříznuta od života tvého. A minulost tvá chybí tobě, nebo dospělý jsi. Dítě novorozené mžourá a rozhlíží se, jen krůček příští ho zajímá. V přítomnu ono žije, nebo čas nad ním kouzlo své nikoliv nemá. A vidím, přítomnost ty hledáš a ohledáváš, aj jako ten svěřenec tvůj, ty po něm jako opice. Chceš jako dítě být, bys nad časem vyzrál? Písmák jména slavného, svěřenec tvůj praví: V přítomnosti aj jsem pořád, nebo pakt s ní mám, ty však po okršlku jejím se potácíš. Hle svět, město veliké a poušť vůkol, sahrá kabíra. Hlava tvá jako studně vyschlá písku je plná, kumbál s haraburdním.

V temnotách tápeš, světlo hledáš, mezi prsty tvými jen popel z pýru spáleného zbyde. Dým tvůj, ne, k nebi věru on nestoupá, jen po zemi se plazí. Nermuť se však, nebo cíle dojdeš a nedojdeš-li, on tebe dohoní. Knihy psal jsi kdys, slova ke slovům řadils, věty splétal, bys čtenáře rozptýlil. Čtenář věru člověk rozmarný v rozmazlení svém, vše jasné chce míti. Svět však nejasným jest i nevadí jemu to, v kněhách však souvislost a koherenci hledá. A knihy tvé mnohé nedokončeny, jako potůček v písku zmizelý nedokončen. I pravíš: Vyschlý jsem, studna prázdná, hlas můj se láme, aj jako lotr kolem lámaný. Kdo vyslyší hlas můj zlomený? A hlas ten že můj jest nebo jiného? Nebo jen knikání jakés odevšad slyším, hlasy mnohé. Ty ke mně hlas svůj zvedáš, ač nevíš. Dej na slova má: já příběh tvůj píšu rákosem seřízlým. Řádky jeho, co pruty železné, mezi nimi však mezery prostorné. Kdo můž říci, já sám příběh píšu? Kdo lejno s pískem míchá, golema tvoří, věž Bábele. Šém k oživení kdo nemá, mrtvoly tvoří. Kdo jámu sobě kopá, k sobě se spouští, nebo na dně jen on sám. Stín snadno přes plot přeskočí, jako pírko hospodyňky čilé. Džbán s uchem utrženým věru neslyší, ty však slyš, poslouchej hlas můj břišní. Pravil svěřenec tvůj, muž umírající, však nesmrtedlný: mnohdy jen jméno z bytosti živé nám zbývá, a to i za života bytosti této, nejen po smrti. Jména máš, přehršel celou v dlani své. Jsou jména matoucí a nematoucí, snadná a nesnadná, krátká a dlouhá. Čas minulý na nich jako skořápka na slípce zrovna vylíhnuté přilíplý, na podolku jejím. A v přecházení z času jednoho do druhého, hle, slupky na plotech zachycené. Čas třepí se a roztřepuje, jakož jména lidská i nelidská proměňují se, aj postavení životní. Princezna včerejší dnes sestřičkou zdravotní, setník generálem. Písmák včerejší slavný, dnes v jámě skučí, kopáč bývalý vezírem se stal. Stín lne k člověku, jeho zahaluje, on pro oči nevidí. Jakož i já zahalen, nebo tvář má pravá hrozná, až k oslepení. Co na povrchu vidíš, jen polou vidíš, co však v hlubinách, cele zříš, povrch ztrácíš. Život v pravdě jako písky pohyblivé sem tam se přesouvá, ty jen zrno. Přítomnost hledáš, jedinost, ta jehlou v kupce sena. Čtenář tvůj smyšlený, on zrakem hledá a slídí, kde obraz jest souvislý a přehlednost? Nebo ztracení on se bojí. I kniha z rukou jeho znavených padá, břich jeho pln stravy nestrávené. Poučení chce on, snadné však. Těžké jest kněhy sepisovat, hovno s pískem mísit, by jako živé bylo. K potěšení jiného čas ztrácet drahocenný v děrách, v zápletek marném látání. V děrách vlastních zakopáni mnozí, ztraceni jako čas, jenž znovunalezení dojde. Nebo čas jako had nekonečný se plazí, ocas svůj požírá, ouroboros. Nezoufej sobě, synu můj, nebo s tebou jsem a jako stín tebe doprovázím. Nikomu nikdy však nikterak nepověz o setkání našem.

Nalezl jsem jakousi plachtu pohozenou u cesty a polozavátou pískem a po chvíli tahání a cloumání se mi ji podařilo vyprostit. Z haraburdí, rovněž zde zanechaného cestáři, jsem vytvořil nevysokou kostru, na kterou jsem plachtovinu rozprostřel, a získal tak přístřešek, jenž mi poskytoval kýžený stín.

Přemítal jsem chvíli o svém vidění, především o ujištění mého průvodce, že to on píše můj příběh a taky že to se mnou myslí dobře.

Podíval jsem se směrem, kde bylo město, a vskutku, bylo tam, ba chvílemi pozřelo samotný tábor, který byl nablízku, snad aby se potvrdila slova, že je to vlastně celý svět. Zavřel jsem oči a znovu jsem je otevřel: město zmizelo. S tím jsem si však nedělal žádné starosti, ty mě opustily docela. Řekl jsem si, že věci a události nadále přijmu tak, jak ke mně přijdou. Konečně co jiného může člověk dělat? Tušil jsem, že moje současná pohoda nepotrvá věčně, ale odolal jsem pokušení spekulovat o budoucnosti.

Nepřemýšlel jsem o budoucnosti, ale zjevila se mi minulost, náhle a sama od sebe, bez katalyzátoru, bez jakýchkoliv pomůcek. Nemusela to být ovšem minulost, mohla to být jakási doposud zasutá a nyní náhle odhalená přítomnost. Slyším potůčky slov, která začínají jako kapky deště a bubnují na mé ušní bubínky.

Je to déšť, je to malý vodopád, snaží se tkát, snaží se usouzvučet…, hučet věty o světě těl dívek kvetoucích cích v Cáchách achátech echo chorob obměna navršená náhorních plošin šindele elektrické dráty šňůry prádelní nitě švadlenek nektary rychlých nymfomanek nektary rybářek řeky kypící zdravím vás stehna navrchu churavějící jícny sopek pekel skelné zraky kytované nemohoucími skláři zář září říjnů říjí jílů lojů lokajů olejů jurisdikcí dikcí díků kůstek tekoucích cích v Cáchách achátech ech Čech měchy chytráků.

Stojím pod sprchou ve špatně osvětlené umývárně a zmíněná slova mi zatékají do uší, v nichž mi zaléhá, padám na slizkou podlahu, snad abych upoutal pozornost ostatních, ale nikdo si mne nevšímá, lidí je zde pořídku, i pára stoupající z horké vody je jen řídká. Umývárna je v podzemí továrny, kde pracuju, je to však prostor nezaručený, nezávisí na nějaké příčině a následku, spíš ho drží pohromadě jakýsi zvyk. Vím, že i mne drží pohromadě pouze zvyk, drží mě při životě, ač bych byl raději mrtev. Je sice možné, že jsem už dávno mrtvý a umývárna jakož i továrna, jejíž je součástí, patří k nebi, jelikož je psáno: V domě mého otce příbytkové mnozí jsou.

Jak jsem se sem dostal, je záhada. Rád bych byl převelen na nějaké jiné pracoviště, do jiného příbytku, ale k tomu je zapotřebí splnit normu a to se mi nikdy nepodaří. Přesto se o to snažím jako všichni ostatní.

Nahoře v tovární hale je práce den ode dne stejná: musíme přerovnávat obrovské kupy sena a hledat v nich jehly. Těch je v nich pořídku, přesto však některý z nás občas takovou jehlu najde a v takovém případě si ji musí dobře schovat. Když máte takových jehel dvanáct, dáte je mistrovi spolu s přihláškou o přemístění na jiné pracoviště. Tady je ale háček, a to ne jeden, ale hned několik: nastřádat dvanáct jehel je velmi těžké, ba takřka nemožné, někdy uplyne řada měsíců, kdy nenajdete ani jednu. Takové střádání může trvat celá léta. Nalezená jehla člověku často vyklouzne z unavených rukou a zmizí v tom bezedném moři sena, ale i když jich člověk všemu navzdory několik nastřádá a pečlivě schová, může je opět ztratit. Naneštěstí je tady plno zlodějů, kteří vyčmuchají i tu nejtajnější skrýš. Tihle lidé jsou skutečný mor: parazitují na ostatních a nezastaví se ani před hrubým násilím. Mnohé slabší povahy jim dají své pracně nastřádané jehly docela bez boje, stačí na ně trochu zadupat. Jiní se stanou jejich chlapečky, sami se naučí krást a stanou se z nich zloději. Znásilňování, podřezávání krků a bití je součástí našeho života. Že se mi takovému osudu podařilo doposavad utéct, je zázrak.

Co když se ale někomu přece jenom podaří získat dvanáct jehel? Sám se pamatuju na dva takové případy, takže tak docela nemožné to zase není. Jakmile máte podklad k žádosti ve formě nastřádaných jehel, samotná žádost je pak vyřízena poměrně rychle, přičemž žadatel nemá ani tu nejmenší představu, kam ho přeřadí, může si polepšit, ale i pohoršit. Jediné, na co se může spolehnout, je pouze to, že bude přeřazen někam jinam a bude zastávat jinou práci. Taková změna však může být jen minimální co do pracovních podmínek, případně i vyhlídek do budoucnosti. Vždyť nemusí ani opustit budovu, ale bude prostě přeřazen do jiného poschodí, například do výrobny jehel, kde na tom nebude o moc lépe než v hledárně.

Přehazování sena je práce sice namáhavá a nezdravá — téměř všichni zde trpí sennou rýmou, mnozí sotva popadají dech, neustále si mnou oči a sotva vidí —, ale člověk se aspoň hýbe a není upoután na jedno a totéž místo. Naopak, vždycky začneme z jednoho konce sálu a pomalu se prohrabáváme na druhý a pak zase zpátky. Výrobci jehel zato od svých strojů prakticky nevstanou, sedí u nich celý den a pouze v polovině směny, když zazní píšťalka dozorčího, mají krátkou přestávku, během níž smějí odejít do kantýny nebo na záchod, obojí najednou se sotva někomu podaří. Na obou místech jsou ovšem dlouhé fronty a mnohý zaměstnanec stráví celou tu krátkou přestávku ve frontě, aniž by dosáhl jejího konce. Zprávy o těchto jiných pracovištích však nejsou prokázané, nýbrž jsou založené na pouhé šeptandě a není vyloučeno, že jsou docela smyšlené. Osobně se domnívám, že například dílna na výrobu jehel, která se údajně nachází v naší budově, není ani tak nějakým faktickým prostorem, jako spíš přáním či požadavkem logika, který vyžaduje, aby jehla, kterou drží v ruce, měla i nějaký původ, čili aby odněkud přišla. Odkud taková jehla přichází, ne-li z dílny, kde se takové věci vyrábějí, řekne si takový logik.

Sám jsem se s žádným výrobcem jehel nikdy nesetkal, ačkoliv jednou se mi nový příchozí přiznal, a to sám od sebe, aniž bych byl na něj naléhal, že jeho povídání o výrobně jehel, z níž k nám byl údajně na své přání, respektive poté, co splnil kvótu, přeřazen, byl čirý výmysl. Řekl, že ve skutečnosti přišel zvenčí, kde kopal jámy a zase je zasypával. Něco takového mne docela zajímalo, neboť o takových pracovištích jsem už něco slyšel, ale nikdy jsem se nesetkal s živým pracovníkem nebo svědkem, který by mi o té činnosti mohl povědět něco víc.

Za normálních okolností, bera v úvahu kraťoučké přestávky, na které jsme měli nárok, by k naší poměrně dlouhé rozmluvě sotva došlo. Podobně jako ten, kdo drží v ruce jehlu, oprávněně předpokládá, že ji někdo vyrobil, můžeme se ptát, jak mohlo dojít k rozmluvě, trvající přinejmenším čtvrt hodiny, možná i víc, během čtyřminutové přestávky. Na tuto otázku by se dalo odpovědět několikerým způsobem: došlo k ní za nenormálních okolností, popřípadě byla pronesena ve zvláštním, zhuštěném jazyce, který je schopen vyjádřit velké množství informací v překvapivě krátkém čase, nebo jsme hovořili „telepaticky“. Pokud požadovatel logiky je i nadále neuspokojen, nejsnadnější by bylo vylíčit výjimečné okolnosti, za nichž k takovému rozhovoru mohlo dojít, nebo se o nich aspoň zmínit. Tak například selhání elektřiny, které způsobilo, že jsme byli lapeni v umývárně do té doby, než se automatické dveře opět otevřely. V takovém případě bychom byli potmě.

Ať už tomu bylo tak nebo onak (mohlo k tomu konečně dojít ve snu a sen je odpovědí na všechny otázky), se zmíněným člověkem jsem mluvil, a basta!

Nejdřív jsem se ho zeptal, proč se rozhodl změnit své povolání, které se mi nezdálo tak špatné. Vždyť to mohla být práce celkem zdravá, třebaže nesnadná — jáma musela být minimálně dva metry hluboká, než se směla zasypat — a příděl jídla byl také, jak se zdálo, náležitě bohatý: celý bochník chleba, litr černé kávy a kedlubna. Souhlasil se mnou, že byl se svým údělem celkem spokojen, a dlouho věřil dozorcům, kteří kopáčům a zasypávačům jam neustále připomínali, že patří k elitnímu útvaru, k němuž není snadné se jen tak dostat. Tahle víra mu dodávala síly až do dne, kdy během přestávky — ty byly u jeho útvaru bohužel velice krátké, daleko kratší než naše — hovořil s jedním nováčkem, který se přiznal, že byl ke kopání a zasypávání přeložen z trestu. Muž svou dosavadní víru rázem ztratil a byl natolik sklíčen, že ho ani nenapadlo přeptat se toho nováčka, odkud vlastně přišel. Snažil se ho znovu vyhledat, aby se ho na jeho bývalou práci zeptal, ale nováček zmizel, jako by se pod ním byla země slehla.

Po rozhovoru se zmizelým nováčkem se stal obětí nejrůznějších pochyb. Předně začal pochybovat o tom, že kopání a opětovné zasypávání jam je skutečně prací elitní, ale zde se jeho vývoj nezastavil, stal se velice podezíravým a neuvěřil ani jedné z nejrůznějších fám, které o záhadném nováčkovi začaly mezi jeho spolupracovníky kolovat. Podle některých byl onen nováček agentem provokatérem, jehož úkolem bylo zasít mezi tyto pracovníky pochyby a nedůvěru vůči dozorcům. Ujme-li se myšlenka, že jejich pracoviště není to nejlepší a oni nejsou žádnou elitou, nýbrž naopak jakýmsi trestním útvarem, vzbudí se i jejich podezření, zda jejich dozorci nejsou ve skutečnosti daleko méně mocní, než jak doposavad předstírali. Neboť podařilo-li se takovému agentu vloudit se do tábora proti jejich vůli, či bez jejich vědomí, musel být vyslán nějakou vyšší silou, která stála nad nimi. Nebylo přece v zájmu dozorců, aby někdo zneklidňoval ostatní pracovníky a zavdával jim příčinu k různým nezdravým spekulacím.

Tyto spekulace začaly na pracovišti přímo bujet, ne sice nějak zjevně, nýbrž tajně. Pouze se šeptalo, používalo se náznaků a různých symbolických zkratek. Většina pracovníků se shodla na tom, že onen neznámý, který se mezi nimi na krátko objevil, jen aby okamžik nato záhadně zmizel, byl jakýmsi provokatérem, ačkoliv se našla menšina, podle níž to byl člověk vlastně hloupý a nezáludný, jeden z těch, kdo jen tak plácají bez rozmyslu a nevědí, o čem mluví, a ani je nenapadne, že by jejich řeči mohly mít nějaké následky. Uznali, že muž sice řekl, že byl mezi ně přeložen za trest, ale třeba to povídal, jen aby se zdál zajímavým. Vždyť je všeobecně známo, že k tomuto útvaru se lidé nepřekládají, ale dostanou se sem jen jako výherci loterie, přičemž takový výherce musí být ještě nadto uznán kolegiem dozorců za vhodného, tak jaképak přeložení či převelení. A co by to bylo za agenta, který by hned na začátku udělal takovou základní chybu! Kdepak, namítali ostatní, o žádnou chybu se tady nejedná, ten člověk v podstatě chtěl, abychom v něm poznali agenta. Tak se totiž dává jak nám, tak i našim dozorcům na srozuměnou, že někde dosti vysoko nad námi je vyšší moc, která mezi nás může vyslat agenta a nemusí se s tím ani tajit. Naopak, do jisté míry právě chce, aby se zjistilo, že na pracoviště pronikl takový agent, který má základnu někde jinde, kam na něj naši dozorci nemohou. Jiní sice souhlasili, že ten člověk agentem provokatérem byl, ale předpokládali, že ho mezi ně poslali přímo dozorci, kteří žádné vyšší nadřízené nemají. Proč by však něco takového dělali? Proč zničehonic nakazit doposavad spokojené pracovníky pochybami a podezíravostí, když doposavad usilovali, tedy dozorci, o něco zcela opačného a utvrzovali v pracovnících vědomí vyvolenosti?

Na tuhle otázku se nalezly dvě možné odpovědi: buď byl záměr dozorců — v případě, že provokatéra poslali oni — zcela nepochopitelný, nebo mezi nimi začal nějaký rozkol a nápad s vysláním agenta provokatéra byl úskokem pouze jedné jejich frakce, zatímco ta druhá o tom nevěděla. Dejme tomu, že tato frakce si usmyslela, že podryje doposavad hladké fungování práce. Nechme prozatím stranou možnost, že ten nápad nebyl jejich vlastní a byl jim zadán jako úkol seshora. Představme si, že tato frakce si usmyslela, že místo toho, aby pracoviště nadále fungovalo hladce, nastolí novou politiku, jejímž konečným cílem bude zánik pracoviště. Něco takového se zdá absurdní: neznamenalo by to zánik nejen mužstva, ale i dozorců? Takto v případě, že za dozorci či nad dozorci už nikdo nestojí, a žádná vyšší moc, která je dokáže zaštítit, potrestat či odměnit, nad nimi není, by bylo zcela šílené, kdyby si celé kolegium dozorců přálo zánik pracoviště, a tím pádem i zánik vlastní. Jinak je tomu ovšem v případě frakcí, neboť takto je docela logické, že je-li kolegium rozštěpené, jedna skupina musí dříve nebo později převládnout nad druhou. V takovém případě je možné představit si konspirující skupinu, která s pomocí provokatéra způsobí rozklad morálky mužstva. Onen agent mužstvo infikuje třeba takovým zdánlivě nevinným slůvkem „trest“. Rozšíří se legenda, jak byl mezi ně poslán za trest, a jejich dosavadní sebevědomí a optimismus jsou v tu ránu nahlodány. Třeba na tom něco je, pomyslí si, třeba jsme oběťmi nějakého kolosálního podfuku. Je možné, že svět se změnil a naše práce, která mohla být donedávna jednou z nejlepších, neobstojí ve srovnání s jinými, když k nám nyní překládají lidi za trest. Vždyť co my víme, dostali jsme se sem sice jako výherci loterie, ale to bylo už dávno, možná že se teď překládá a převeluje bez ní.

Takhle začnou fámy, spekulace a různice, lidé už nepracují s tou chladnou odhodlaností, už je nevidíš kopat jámy a opět je plnit s tím energickým pohozením hlavy, s tou pyšně vystrčenou bradou, s tím držením těla libujícího si v souhře napjatých svalů a pulsujících žil. Nákaza se šíří jako rez, jako vlhká skvrna na zdi, jako plíseň. Stalo se ovšem přesně to, o co ta spiklenecká skupina dozorců usilovala: jak morálka, tak i produktivita rázem poklesly. Svést všechno na druhou skupinu, která nechápe, co se děje, ničemu nerozumí a propadá panice (spiklenci ovšem také předstírají, že nechápou, co se děje, také naoko panikaří), je jen otázkou času a příležitosti. Vždyť je možné nalézt i jistou podporu u mužstva, třebaže kontakt s mužstvem je něco poměrně vzácného. V případě krajní potřeby by bylo možné získat mužstvo na svou stranu, ačkoliv k nějakému násilnému střetnutí se soupeřem sotva dojde. Nejlepší je na tom totiž to, že ačkoliv my spiklenci tvoříme frakci, neboť máme plán a cíl, ti druzí nic nevědí a žádnou frakci netvoří. Když události dosáhnou jistého bodu a produktivita poklesne na minimum, ti dozorci, kteří se na spiknutí nepodílejí, se obžalují z nedostatku kompetence a nazvou se takovou „frakcí neschopných“. Po krátkém soudu budou obžalovaní degradováni buď na polodozorce, nebo přímo na kopáče.

Je tudíž možné, že tenhle vývoj začal mezi dozorci, respektive mezi těmi z nich, jimž se zachtělo větší moci a prestiže. Je však pravděpodobnější, že původ těchto změn je někde jinde, totiž nad nimi, kde sídlí mocnost, kterou můžeme nazvat kolegiem představených. Ta si usmyslí, že podřídí naše pracoviště různým změnám, a jedná zcela logicky skrze své podřízené čili dozorce.

Proč ale získat k takovému plánu pouze část dozorců, a ne všechny? Snad si počínají tito představení podle starého známého hesla „rozděl a panuj“. Kdyby se totiž rozhodli zatáhnout do svého plánu všechny dozorce, mohli by tak vzbudit jejich podezření, že až se to bude těmto představeným hodit, nařknou je z nedostatku kompetence, a oni tak ztratí práci nebo je postihne nějaký ještě větší, těžko představitelný trest. Bude tudíž daleko moudřejší, když představení zasvětí do svého plánu pouze část dozorců, kterým slíbí více moci a větší prestiž, setká--li se plán s úspěchem. Takový postup je také daleko konspirativnější, než kdyby byli do plánu zahrnuti dozorci všichni. Mohli by se docela logicky ptát, proč s něčím takovým začít, kdo z toho bude mít užitek? Nejspíš jen představení, usoudí nakonec. Kdežto když představení přistoupí s takovým plánem pouze k části dozorců, celá věc vypadá daleko logičtěji, vyvolení jsou polichoceni, že jim byla dána přednost a projevena zvláštní důvěra, a v neposlední řadě je zde i slib odměny. Těší se, že jejich nezasvěcení, nevyvolení kolegové budou degradováni, a možná že se těší i z toho, že celková atmosféra na pracovišti se změní. Ten dosavadní optimismus je už přece jen začínal unavovat, a místo aby nadále pracovníkům připomínali, jak jsou na tom dobře a jakou mají prestižní práci, budou nyní poukazovat na klesající produktivitu, vytýkat jim lenost a hrozit jim všelijakými tresty, z nichž největší bude přeřazení na jiné pracoviště či zákaz práce na všech pracovištích. Vzbuzovat strach je přece lahodnější než vzbuzovat obdiv a lásku. Konečně budou doopravdy vládnout. Jejich vláda se jim bude zamlouvat o to víc, že nyní jim budou podléhat i jejich degradovaní kolegové. Ti už nebudou smět nosit plnou uniformu dozorců, ale obyčejné montérky a haleny kopáčů, od kterých je odliší pouze páska na rukávě. Budou muset také pracovat jako kopáči a zasypávači, třeba jen jeden den v týdnu, či popřípadě se jim prací pohrozí, nepodaří-li se jim zvýšit produktivitu. Veškerá zodpovědnost za pracovní výsledky padne na jejich hlavy.

Je ovšem možné, že morálka mezi kopáči se už nikdy nezlepší, jejich výkonnost bude nadále špatná, ba bude čím dál tím horší. Ukáže se, že kopáči, kteří jsou beztak demoralizovaní, jsou nadto těmi degradovanými dozorci, které zase pohání vztek a strach z další degradace, hnáni až na samou hranici svých sil. Tresty, jako je například menší příděl potravin, budou mít za následek další snížení produktivity, neboť potrestaní pracovníci budou slabší. Celkem vzato práceschopných kopáčů bude stále méně, jelikož ti ještě při síle budou muset pracovat za dva, což je nakonec dokonale vyčerpá. Je možné, že kolegium nadřízených bude s tímto novým pořádkem nějaký čas spokojeno. Každý jaksi ví, že to takhle už nejde dál, nicméně pokračuje se a konečná krize je neustále oddalována, za cenu všeobecného vysílení. Nikdo neví, jestli kolegium nadřízených chce pracoviště dokonale zhuntovat a nakonec docela zavřít, nebo zda žádné dlouhodobé plány nemá a spokojuje se se současnou situací, takovým pozvolným, nekonečným úpadkem, kdy lidé, nástroje, pracovní podmínky, organizace práce, prostě všechno jako by říkalo, takhle to dál nejde, ale nakonec se vždycky ukáže, že to přece jenom jde.

Je konečně docela možné, že nad kolegiem ředitelů je ještě vyšší kolegium, které si nepřálo nic jiného než právě docílení takového stavu zdánlivé nemožnosti, respektive nekonečného oddalování naprosté krize. Naskýtají se však i jiné možnosti, tak například jedno z kolegií představených, třeba to bezprostředně nad dozorci, nebo jiné, nalézající se o dva stupně výš, si usmyslelo, že původní stav věcí na pracovišti — tedy před spiknutím — byl sice uspokojivý, ale nijak zvlášť výtečný a že je třeba tento stav změnit k lepšímu, slovem, zvýšit produktivitu. Někdo by mohl o takové strategii mít pochyby, ale jak můžete argumentovat proti takovému kolegiu představených? To se s nikým nehádá, jen nařizuje a nižší kolegium se snadno nechá přesvědčit, zvláště když se mu pohrozí, že když se nepodvolí rozkazu, bude do jednoho muže degradováno na pouhé dozorce. Případně se dá takové kolegium rozštěpit, podobně jako se rozštěpilo kolegium dozorců, a konspirovat s jednou frakcí proti druhé. Možná že někde v řadě kolegií vznikl plán zdiskreditovat jisté kolegium, kterému se přičte k zodpovědnosti zánik pracoviště. Ale v plánu nemusí být ani nějaký boj mezi kolegii představených, třeba původním cílem veškerého vývoje byl jednoduše právě tenhle zánik, neboť někdo usiluje o samotné místo, to jest parcelu, kde se kopají a opět zasypávají jámy. Tenhle stratég či kolegium chtěl mít od samého začátku to místo prázdné, už nechtěl řadu kopáčů a zasypávačů jam, ale chtěl na nově vyklizenou parcelu přivézt obrovský buldozer, který teď bude práci zastávat sám. Nebo odkudsi přišel rozkaz přestat s vykopáváním a zasypáváním jam, parcela bude využita k docela jiným účelům. Nějaký světa neznalý pochybovač by se mohl naivně ptát, proč se takový rozkaz nemohl vykonat rázem. Moudřejší oponent by mu vysvětlil, že taková dalekosáhlá změna se nedá udělat rychle, mohlo by ji následovat například okamžité rozpuštění celé řady kolegií představených, jelikož ztráta pracoviště znamená to samé, co ztráta celého jejich raison d’être.

Je však pravděpodobnější, že v původním plánu nebyl dokonalý zánik pracoviště a uvolnění parcely, nýbrž že kolegium dozorců či případně kolegium představených získalo nového člena, kterému se podařilo přesvědčit sebe sama a také své kolegy, že věci by se daly zlepšit. Pracoviště sice funguje, produktivita není špatná, ba dá se říct, že je výborná, vždyť na celé parcele není ani centimetr čtvereční, který by byl nedotčen kopáčovým rýčem. Takový stratég bude mladý ambiciózní člověk, který věří, že věci změní, poněvadž „takhle se to prostě nedá dělat“, je třeba zavést nové metody. Nechávat věci jen tak plynout a pokračovat navyklým, ustáleným směrem je stagnace, řekl si tenhle mladík, který všechno vidí mladýma, čerstvýma očima. Je třeba začít jinak, dát se novým směrem, nesmíme se bát nových myšlenek. Mohlo se stát, že tenhle mladík se zalíbil svým představeným, neboť byl mladý a energický, třeba některému z nich připomínal sebe sama, když byl mladý a energický, a tento vlivný muž nad ním drží ochrannou ruku a podporuje jeho strategii. Tak či onak, mladý stratég mohl získat na svou stranu celé kolegium, které se rozhodlo proměnit teorii v praxi. Jak už to bývá, možná že hned na začátku nějaká chytrá hlava namítla, že nová strategie se neosvědčí a ohrozí existenci řečeného pracoviště. Jenže ti, kdo takové nebo podobné pochyby vyslovili, ať už to byli jednotlivci, či celá kolegia, byli umlčeni, převeleni jinam, nebo se rozhodli přidat se k většině. Kolegium tudíž plán prosadilo a nějak jej zastavit či podstatně změnit už nebylo možné. Plán byl venku, byl vypuštěn, celá administrativa, řady a řady kolegií byly teď na něm závislé, tvořil nyní podstatnou náplň jejich práce a cesta zpátky byla nemyslitelná.

„Takže co se vlastně stalo, zaniklo tvoje pracoviště? Jsi snad posledním kopáčem-zasypávačem a oni tě k nám převeleli, poněvadž pro tebe už práce nebyla?“ zvolal jsem.

„Ne, mluvil jsem pouze teoreticky o tom, jak se věci mohou vyvinout,“ řekl muž.

„A žádný agent provokatér, nováček přeložený z trestu, tam tedy nebyl? Toho sis jen vymyslel?“

„Nevymyslel, doopravdy tam byl, nemusel však být žádným agentem provokatérem, nýbrž prostě člověkem, který nedovede držet jazyk za zuby. Podívej se na to takhle: je přece rozdíl mezi takovým provokatérem, který úmyslně agituje, rozsévá pochyby a podezření, rozšiřuje fámy a podobně, a mezi prosťáčkem, který by neměl o jistých věcech mluvit, ale vyklopí je jen tak z hlouposti, protože nedovede zachovat nic v tajnosti.“

„Čili tvé bývalé pracoviště, kopání a zasypávání jam, je vlastně nezměněné, všechno pokračuje jako předtím, litr černé kávy, kedlubna, chleba…“

„Občas i jablka, hrušky,“ přidal muž.

„Jablka a hrušky! Jak jsi mohl něco takového opustit, nebo jsi snad utekl?“

„Prosím tě, co to povídáš, přece víš, že útěk je nemožný, na něco takového nikdo ani nepomyslí. Máš pravdu, vlastně jsem neměl žádný důvod proč od kopání a zasypávání jam odcházet, dostal jsem však zvláštní povolení. Takové povolení je něco zcela výjimečného a mně se zdálo, že bych měl té příležitosti využít.“

„Ale proč, když jsi věděl, že si můžeš jen pohoršit?“

„To je do jisté míry pravda, ale v případě, že se na tom pracovišti věci vyvinou tak, jak jsem o tom hovořil, můžu vlastně mluvit o štěstí. Mysli si, že jsem blázen, ale mně se prostě zachtělo riskovat.“

„Nesetkal ses na tom svém pracovišti náhodou s nějakým Smöreszem?“

„To je jméno, nebo funkce? My jsme totiž žádných jmen nepoužívali, snad kdybys toho člověka popsal…“

„A co ženy, byly tam nějaké?“

„Teď opravdu šprýmuješ, jak by mohly naši práci vykonávat ženy? Takové kopání a zasypávání jam je přece mužská práce, možná nejmužnější práce na světě. Tady u vás ale taky žádné ženy nejsou, ačkoliv tahle práce je daleko lehčí a řekl bych, že by se na ni ženy možná hodily lépe než muži. Mají hbitější ruce, štíhlejší prsty a podle mého názoru by nalezly víc jehel než muži.“

„Jenže zapomínáš na přehazování sena, to už tak lehké není,“ namítl jsem.

„V tom máš pravdu, na to jsem docela zapomněl.“

„Představ si, že jednou třeba splníš kvótu, získáš svých dvanáct jehel, zažádáš o převelení a dostaneš se zpátky ke své staré práci.“

„Zapomínáš, že tam se dostaneš, jen když vyhraješ v loterii.“

„To je pravda, jenže věci se možná změní a v budoucnu bude takové prosté přeřazení možné.“

„Nevěřím, že se něco takového stane, ale budiž, kdyby k takovým změnám skutečně došlo, tak by bylo kuriózní, kdybych skončil právě tam, kde jsem začal. To víš, už bych se na věci díval jinak, ta změna zaměstnání by mne jistě poznamenala. Snad bych občas vzpomínal na své bývalé pracoviště, totiž na tohle, ale časem bych asi zapomněl, při kopání a zasypávání jam člověk moc nesní, je nutné se soustředit.“

Byl bych se rád dozvěděl, co dělal předtím, než se dostal ke kopání jam, ale rozhodl jsem se, že s takovým osobním dotazem raději počkám. Lidé často neradi mluví o tom, co dělali původně, a někteří dokonce předstírají, že žádnou minulost nemají a všechno bylo od samého začátku takové, jaké je to teď. Mluví, jako by se byli narodili jako kopáči a zasypávači jam, což je ale absurdní, když sami přiznávají, že to zaměstnání získali až po výhře v loterii. Takže před kopáním a zasypáváním byla loterie, ale té muselo předcházet nějaké jiné zaměstnání.

Tenhle muž mě velmi zajímal, nikdy předtím jsem s nikým tak dlouho nehovořil a opustil jsem ho s nadějí, že se snad v budoucnu, až se s ním lépe seznámím, dozvím, co dělal, než vyhrál v loterii a stal se z něho kopáč a zasypávač jam.

V této věci jsem se měl bohužel zklamat, k nové příležitosti setkat se s ním už nedošlo. Nějak se dostal do jiné směny, dělal hodně noční a v umývárně jsem jednou zaslechl dva známé zloděje, jak o něm hovoří, jako by byl jedním z nich. Nazývali ho jednoduše „kopáčem“ a jeden z nich o něm pochvalně řekl, že je „mazanej jako liška“. A pak jsem jednoho dne slyšel, že získal svých dvanáct jehel, jeho žádost o přeložení byla kladně vyřízena, datum bylo stanoveno, ale on na ně nečekal, nýbrž ještě s jedním společníkem uprchl. Nikdo ho od té doby už neviděl, což znamenalo, že se jim útěk zřejmě podařil. Neřekl mi ale sám, že útěk je nemožný? Snad mne chtěl v té víře jen utvrdit, aby mě náhodou nenapadlo pokusit se o útěk s ním. Třeba už během našeho rozhovoru na útěk pomýšlel a učinil si o mně záporný názor, snad mi nedůvěřoval. Nějaký čas jsem si na něj při práci tu a tam vzpomněl, ale jak čas utíká, vzpomínky na něj bledly, v mé paměti z něho nezbyla ani tvář ani hlas a někdy ani nevím, jestli vůbec existoval. Zajímavé je, že jsem nikdy o kopání a zasypávání jam neslyšel, ačkoliv jsem se občas někoho přeptal, ale jen opatrně a oklikou. Takové dotazování je poměrně ošemetné, člověk nikdy neví, jak si lidé takové otázky vyloží, a tak jsem to pokaždé zaonačil tak, že v případě nedorozumění bych byl všechno okamžitě obrátil ve šprým. Nikdo ale o takové práci neslyšel, jen jeden člověk s pověstí neurvalce mi řekl, že něco takového by se mu moc líbilo, takhle kopat jámy, a ještě lepší by bylo strčit do takové jámy dozorce, zasypat ji a hlínu pořádně udupat. Uzavřel jsem to tak, že onen údajný kopáč a zasypávač jam si své povolání možná vymyslel. Třeba to byl jeho sen, dělat něco takového, poněvadž strávil celý svůj předešlý život v továrně na jehly a krátil si čas bdělým sněním. Možná že se hrozně nudil, a tak si představoval práci zajímavější, při níž se člověk musí soustředit a nemůže si dovolit nějaké fantazírování. Jak si ale něco takového vymyslel, jak si vůbec dovedl představit nějakou jámu, když zřejmě žádnou v životě neviděl, to jsem dost dobře nechápal. Já jsem zato v životě takových jam viděl plno a někdy mám pocit, že celý můj život bylo takové kopání jam a padání do nich. Chodím od jedné k druhé, některé kopám sám a jiné pro mne kopají druzí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ohledávání času přítomného.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.