Søren Aabye Kierkegaard

LADĚNÍ

V ZÁPASECH

UTRPENÍ

Křesťanské řeči

Nakladatelství Michal Legelli

2020

Søren Aabye Kierkegaard

Ladění v zápasech utrpení

Z dánského originálu

Søren Kierkegaards Samlede Vaerker,

Kodaň 1920-1936, vol. I.-XV.
přeložila a poznámky napsala
©Marie Mikulová-Thulstrupová

Knihu vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 30. publikaci

elektronické vydání první

64 stran

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2020

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-88329-36-7 (epub)

ISBN 978-80-88329-37-4 (azw3)

LADĚNÍ

V ZÁPASECH

UTRPENÍ

Křesťanské řeči

Kodaň 1848

Nakloním své ucho ke příslovím, při citaře předložím svou hádanku a výklad.

Žalm 49, 5[1]

[1] Citováno z nového překladu z r. 1985.

1. Radost z toho, že trpíme jen jednou, ale vítězíme věčně

Kdo má cíl, musí si také přát prostředky. Ale, jak vidět, je v tom obsaženo přijetí či doznání, že člověk ví, co chce. Když to uzná, zastavíme ho u „prostředků“ a řekneme: „pak také musíš prostředky přijmout“. Možná, že je někdy třeba vrátit se ještě dál a sdělit mu: „kdo něco chce, musí ze všeho nejdříve vědět, co opravdu chce a jaká je jeho role“. Netrpělivosti, jež chce cíle dosáhnout hned, připadá již otázka po prostředcích zdržující, ale jak ubíjející je začínat tak vzdáleně u toho, že „ten, kdo něco chce, musí také vědět, co chce, a pochopit sám sebe v tom, co chce“!

Tak je tomu také vzhledem k poslání vzdělavatelné řeči, ke vzdělání samému vzhledem k tomu, abych se sám vzdělal. Někdo možná chce být vzdělán jen všeobecně, ale kdyby si dopřál času k pochopení, co vlastně chce, nebo si to dal vysvětlit a zamyslel se, raději by se vzdělávání zřekl. K takovému nedorozumění dochází v životě častěji. Člověk může lačně, vášnivě, ano i tvrdošíjně chtít něco, o čem nemá bližšího pojetí, a co možná právě sestává z něčeho opačného, než co si představoval. Stává se to i se vzdělavatelností, jež je sama o sobě něco dobrého, a musí právě proto vyžadovat, aby jedinec, toužící po vzdělání, sám sobě porozuměl, tak aby si nechtěl lehkomyslně, světsky, bezmyšlenkovitě a domýšlivě vzdělání přivlastnit a pak je odmítl, když se dozví, o co jde.

Co je vlastně „vzdělávání“? První odpověď se týká toho, co je ze všeho nejdříve vzdělavatelné: je to něco, co děsí. „Vzdělávání“ není pro zdravého, ale pro nemocného, není pro silného, ale pro slabého. Pro zřejmě zdravého a silného se nejdříve ukáže jako něco, co poděsí. Nemocný si dá přirozeně líbit lékařskou péči, ale pro zdravého je hrozné, když zjistí, že se dostal do rukou lékaře, který ho beze všeho léčí, jako by byl nemocen. Tak je tomu i se vzděláváním, jež nejdříve poděsí; pro člověka, jenž není zničen, je to zničující. Kde není zhola nic odstrašujícího, žádné zděšení, neslouží ke vzdělání nic a žádná vzdělavatelnost. Odpuštění hříchů je vzdělavatelné, hrozné je, že tu je hřích; velikost hrůzy v niterném vědomí se vztahuje k niternosti vzdělání. Na všechnu bolest je lék, je vítězství ve všech zápasech a nebezpečích. Velikost všeho, co děsí, ano vší úděsnosti odpovídá vzdělání a vzdělavatelnosti.

Tak hluboko tkví vzdělavatelnost. Abychom ji našli, musíme jako při hloubení studny[2] vrtat mnoho, mnoho sáhů, pak také proud vystříkne tím výše. Nejdříve musíme pozorně přihlédnout, abychom našli to, co děsí, a to se pak ke vzdělavatelnosti chová jako proutek na hledání vody k prameni: kde se proutek ohne, je u dna zdroj, a tam, kde je něco děsivého, je v základě nablízku vzdělavatelnost. Když si nejdříve dobře prohlédneme to, co děsí, pak přihlédneme znovu a najdeme to, co vzdělává.

Vzdělavatelnost je sama sebou tak jistá, sama v sobě spolehlivá. Není třeba bát se zděšení, jež by vzdělávání bránilo, není třeba udržovat je změkčile v pozadí, jen abychom je udělali příjemnější, protože přispívá ke zničení vzdělávání. Na druhé straně však je vzdělavatelnost právě ve zděšení. Vzdělavatelnost působí tak vítězně, že to, co na první pohled vypadá jako nepřítel, se stává předpokladem, sluhou a přítelem. Dokáže-li lékařské umění přemoci potíže a proměnit jed na lék, potom se daleko nádherněji ve vzdělavatelnosti promění úděs ve vzdělání.

Tak je tomu také s předmětem této úvahy. Trpíme jen jednou. Řekne se to tak rychle, zní to skoro lehkomyslně, tak jako se ve světě často slýchá lehkomyslný výrok: „Užívej života, žijeme jen jednou!“ Abychom našli to, co vzdělává, musíme nejdříve najít to, co děsí, a dopřát si dost času k pochopení, že v tomto výroku je obsažena nejtěžší úvaha o životě. Trpíme jen jednou – jako bychom o někom řekli, že byl jen jednou v životě nemocen a jen jednou nešťastný – totiž po celý život. Zde v nejhlubším smyslu vzdělávání začíná. Pozemská vychytralost, netrpělivost a světská starost, jež po světsku hledají uzdravení, nesmí žádat nemožnost, že se má mluvit vzdělavatelně, má-li se mluvit o křesťanství. Křesťanství začíná vlastně právě tam, – čti: pravé křesťanství začíná právě tam, kde lidská netrpělivost by si i skutečné utrpení nekonečně zvětšovala – začíná útěchou, ano útěchou, jež je v zoufalství; lidsky vzato je však křesťanská útěcha daleko více k zoufání než nejtěžší pozemské utrpení a největší utrpení časnosti. Zde začíná vzdělávání, křesťanské vzdělávání, jež se tak jmenuje po našem Pánu a Spasiteli – vždyť i On trpěl jen jednou, ale jeho celý život byl utrpení.

Promluvme si tedy o radosti z toho, že trpíme jen jednou, ale vítězíme věčně.

Trpíme jen jednou, ale vítězíme věčně. Pak také vítězíme jen jednou? Jistěže, ale je tu nekonečný rozdíl v tom, že „jednou“ patří k utrpení okamžik, k vítězství věčnost. „Jednou trpět“ znamená, že utrpení pomine, že je „nikdy“, ale „jednou“ vítězit je „nikdy“ v jiném smyslu, protože vítězství nikdy nepomine; „jednou“ trpět je přechod nebo průchod, ale vítězství trvá věčně.

Jednou trpět je okamžik, čili: trpíme jen jednou. I kdyby utrpení trvalo sedmdesát let, je jen jednou; i kdyby se „jednou“ násobilo sedmdesátkrát, je přece jen jednou. Vždyť i časovost sama je dohromady okamžik, věčně chápána je časovost okamžik a takto věčně pochopen je jen jednou. Nadarmo se bude časovost chlubit, počítat okamžiky, sečítat a zase sečítat – dostane-li se věčno ke slovu, nedostane se dál a nikdy jí nebude víc než „jednou“. Protivníkem je jí totiž věčnost; není v protikladu k jednomu okamžiku v časnosti, silou věčnosti se vzpírá proti tomu, aby se časnost nestala něčím více. Jako Bůh řekl vodě: „až sem a ne dál“,[3] tak říká věčnost časnosti: „až sem a ne dál, jak dlouho jen potrváš, jsi jen okamžik, nic více a nic méně. Za to ručím já, věčnost, čili k tomu tě já, věčnost, donucuji“. Tak málo jako cizopasná rostlina, ať roste, jak chce dlouho, a ať se, jak chce, šíří po zemi, nikdy sama neporoste do výšky, tak ani časovost, ať trvá jak chce dlouho, se nestane ničím více než okamžikem a „jen jednou“ – vždyť rozhoduje věčnost. Proto říká mladík na počátku života stejným právem jako stařec, stojící na jeho konci, ohlížející se na překonanou cestu: trpíme jen jednou. Říká to týmž právem pomocí věčna, ale ne s touže pravdou, třebaže je nepravda zrovna tak pravdivá. Mladík totiž pravdu vyslovuje, ale stařec ji prožil, pravdou udělal to, co je pravdou věčně. Toto je rozdíl, který je v těchto dobách přehlížen, kdy se kvůli neustálému dokazování úplně zapomnělo, že to nejvyšší, co člověk zmůže, je činit věčnou pravdu pravdou – udělat pravdou to, co pravda je – tím, že ji vykonáme, sami se staneme jejím důkazem, životem, který možná bude s to přesvědčit i jiné. Což se Kristus někdy pokoušel nějakou pravdu dokázat, nebo dokázat pravdu samu? Ne, ale učinil pravdu pravdivou, čili učinil pravdou to, že sám je pravda.

Trpíme jen jednou. Ale jako parazitní rostlina, plazící se po zemi (a všimneš-li si), má v každém okamžiku sklon k růstu do výšky, a najde-li cestou něco, na co se může navinout, vyplazí se výš nebo si výšku namluví – tak si také časnost najde něco, o co se může opřít a vytáhnout se k významnosti – cizí pomocí. Ano, cizí pomocí, ale zase ne cizí pomocí, protože dojde-li k tomu a časovost se něčím stane, bude to pomocí člověka a stane se to k jeho neštěstí. Když si člověk nepřinese sílu z věčna a spojením s věčnem nedostane moc, aby držela časnost dole, vymámí z něho sílu a tato ukradená síla se v něm stane něčím hrozným, stane se jeho netrpělivostí, zoufalstvím, možná i jeho zánikem. Pýcha bije svého pána, ale časovost je zrovna tak nevděčná, odcizením síly věčnosti od člověka u něho zůstane a udělá si z něho otroka. Ach, pak se člověk o okamžiku dozví mnoho: čísla, s nimiž počítá, se stále zvětšují, ach, výpočet je stále stejný, až jej převezme věčnost.

Nyní připadá jeden den v utrpení dlouhý, měsíc strašně dlouhý, rok k smrti dlouhý, k nevydržení a k zoufání. Nyní si připomene, jak to bylo tenkrát a jindy a dříve a nakonec tolikrát, že nikdo neví, kdy co na cestách utrpení končí nebo začíná. Neměl pán vinice[4] pravdu, když dal podle úmluvy dělníkům vyplatit stejně velkou mzdu, přestože je povolal k práci v různou dobu, neměl snad, chápáno věčně, pravdu? Vždyť chápáno věčně pracovali jen jednou! Dělníci, kteří si stěžovali, že se jim děje bezpráví, museli se od časnosti něco dovědět, co není věčně pravdivé, a v tom právě vězela jejich chyba a byli v neprávu oni, nikoli jejich pán. Pán je věčnost, pro něho časová rozdílnost neplatí, pro něho časovost znamená „jen jednou“, ale stejná odměna je věčno. Proto neměl nikdo právo si stěžovat, neboť vůči věčnu je možná jen jedna úmluva, ta, jež je pro všechny lidi stejná. Vzhledem k odměně věčnosti nepracoval nikdo déle proto, že byl povolán ve třetí hodině, oproti tomu, kdo byl povolán v hodině jedenácté.

Ó, trpící člověče, každý večer slyšíš volat:[5] „Střež světlo a oheň“, a možná slyšíš také volání: „užívej času“. Raději bych volal na tebe a na sebe: pro všechno na světě dej pozor, abys s časností zacházel opatrně, ještě opatrněji než s ohněm a světlem, aby se ti nestala víc než ,jednou‘!“ Nikdy si nic nezačínej s hrozným vypočítáváním, s nímž nebyl nikdo, kdo s ním začal, nikdy hotov, aby spočítal okamžiky a násobení! Rozhodně si dej pozor na zkracování zlomků pomocí věčna, v němž neustále vycházejí všechny okamžiky a tak, že se stanou „jen jednou“! Nikdy se nevzdávej vzdělavatelné útěchy, že „trpíme jen jednou“! Chraň si ji, to jest, chraň se věčnem, abys v životě nikdy nemusel trpět víckrát než jednou. Protože člověk jistě dokáže trpět jednou, ale že by měl trpět dvakrát, může vyvolat netrpělivost. Snad tomu tak není – vždyť ho právě netrpělivost poučuje –, že už trpí podruhé, ale viděno věčností trpí jen jednou. Až tedy nastane večer, zapomeň na denní utrpení, a začne-li totéž utrpení i druhý den, přece trpíš jen jednou! Až uplyne rok, zapomeň na utrpení tohoto roku, a začne-li totéž utrpení příštího roku, přece trpíš jen jednou! Až nadejde tvá poslední hodinka, zapomeň na utrpení tohoto života – ano, pak bude zapomenuto a tys trpěl jen jednou. Ať jsi kdokoli, ať se ještě cítíš v těžkém životním zajetí jako chycené zvíře v kleci a jako zajatec denně obcházíš klec a měříš délku pout, aby ses pohyboval: přeměř si také délku pout tím, že přejdeš k myšlence na smrt a věčnost, pak se ti dostane pohybu, abys vydržel, a dostane se ti chuti do života. Trp trpělivě, ale všechno, ano všechno, co se dá vyslovit o trpělivém utrpení, je nejvlastněji a bytostně obsaženo v tomto jediném slově: dovol věčnosti, aby ti pomohla k tomu, abys trpěl jen jednou.

„Jednou“ trpět znamená „nikdy“. To říká i přísloví: „jednou je nikdy“. Je-li pravda, o čem přísloví mluví, nevím, možná, že pravdivé není, a přece platí, že přísloví vyjadřuje pravdu, není to však pravda věčná a týká se jen časných věcí. Je na věky jisté, že se nikdy zřetelně a rozhodně nedá dokázat, že jednou znamená nikdy, jako když to platí časnosti – věčnosti. Co je sedmdesát let proti věčnosti! Na věčnosti se ukáže, že toto utrpení, jež se stalo „jednou“, znamená „nikdy“. Na zesnulých už zřejmě nebude znát, že trpěli a co protrpěli, nepozná se to! Každá slza bude z oka setřena, oko se leskne a září radostí, každý nedostatek bude utišen v srdci, jež má nyní všechno blaženě a vlastní to tam (ó blaženě zajištěné vlastnictví!), kde mu nikdo radost neodejme a kde svatí blaženě prohlašují: jednou je nikdy!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ladění v zápasech utrpení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.