© Jaromír Marek, 2020
Obrazová dokumentace — archiv autora
© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020
(elektronické vydání)
ISBN 978-80-275-0460-2 (PDF)
ISBN 978-80-275-0461-9 (ePUB)
ISBN 978-80-275-0462-6 (MobiPocket)

„Počátkem činu je odvaha, pánem konců je však osud.“
Démokritos

OBSAH

Příjezd

1. Komunisté do země sovětů

2. KSČ mobilizuje

3. Umělým jazykem za lepší svět

4. Komunisté agitují

5. Podmínka: členská legitimace

6. Češi míří na Východ

7. První komuny

8. Slovácká komuna má děravé kalhoty

9. Výjimka, která potvrdila pravidlo

10. Odjezd a zrada

11. Na konci světa

12. První krůčky v novém světě

13. Komuna buduje

14. Budiž světlo elektrické

15. Smrt ve stepi

16. Soužití dvou světů

17. Sága rodu Dubčeků

18. Život v komuně

19. Drobnými kroky vpřed

20. Černý den

21. Druhý transport

22. „Jela spasit Kyrgyze, sama vlezla do krize“

23. Mlýn, co semlel Láníčka

24. Zázrak za cenu šrotu

25. Život socialistický

26. Přízrak kolektivizace

27. Interhelpo slaví

28. První dekáda

29. Plné žaludky a smyčka kolem krku

30. Od jazyka ido k univerzální ruštině

31. Ztráta občanství a cesta k perzekucím

32. Ožebračení, ale živí

33. Skalický, Láníček a ti druzí

34. Velká vlastenecká čistka

35. Trudovaja armija

36. Likvidace družstva

37. Interhelpo končí

38. Do zbraně

39. A zakladatel?

40. Co bylo dál…

Na závěr

Chronologie událostí

Poznámka autora

Použitá literatura a bibliografie

Poznámky

PŘÍJEZD

„Kde tady byla komuna Interhelpo?“ ptám se dychtivě řidiče Vitalije, jen co před letištěm nastoupím do jeho obstarožního mercedesu. Obzor se barví do růžova. Svítá. Je šest hodin ráno a po probdělé noci mě stařičké ruské túčko vysadilo v kyrgyzském Biškeku. „Samozřejmě že vím, kde je Interhelpo. Ale co tam chceš teď, proboha, dělat?“ Vitalij přechází po ruském způsobu rovnou do tykání. „Je to zapadákov. Žijí tam lidé tak trochu z okraje společnosti,“ snaží se mě odradit Vitalij. „Nechceš vidět něco jiného? Třeba památník Velké vlastenecké války? Nebo ještě lépe, nechceš jít raději spát?“ navrhuje dobrácký kolohnát s obrovskýma rukama. „Ne, odvez mě, prosím, do Interhelpa!“

Ulice Biškeku jsou teď brzy ráno ještě prázdné. Nekonečně dlouhé kasárenské bloky domů nesou nezaměnitelný sovětský rukopis. Hlavní třída je tak široká, že by na ní mohlo klidně přistát dopravní letadlo. Tady se odehrávaly prvomájové průvody a vojenské přehlídky. Doba Sovětského svazu je pryč. Stopy, které zanechala, jsou však nesmazatelné. Dům na rohu náměstí bude ještě dlouho zdobit obří mozaika s budovatelským motivem. Jsou tu všichni, koho si socialistické umění žádalo: dělník, zemědělec, voják i kosmonaut. Nad nimi bdí portrét V. I. Lenina sestavený z maličkých barevných kostiček a ještě výš velká rudá pěticípá hvězda. Ze sněhobílé mramorové krychle na náměstí už Leninovo muzeum vystěhovali. Teď je to Státní historické muzeum. Obří socha vůdce proletářské revoluce ovšem neputovala daleko. Z prostranství před hlavním vchodem ji přesunuli do parku za muzeem.

Už je bílý den, když auto sjíždí z hlavní ulice do někdejší kolonie Interhelpa. Silnice je najednou samý výmol. Neupravenou ulici lemují z obou stran vzrostlé topoly, při zemi někdo jejich kmeny natřel bílou barvou. Pár nízkých rozpadajících se domků zarůstá kopřivami. Přesto je to tady nějak důvěrně známé. Mám pocit, jako bych se mávnutím kouzelného proutku ocitl doma na vesnici. Dlouhá přízemní stavení s velkými vraty jsou jako vystřižená odněkud z jižní Moravy. Zato vedle nich stojící třípodlažní činžovní domy s maličkými balkony jsou už ryze sovětské.

Míjíme školu a přijíždíme k velké budově. Vitalij zastavuje. Dveře domu jsou dokořán, asi je někdo večer zapomněl zavřít. Spíše jen formálně klepu a opatrně vstupuji do chodby. Odtud vedou dvoukřídlé dveře do sálu. Okny sem pronikají paprsky vycházejícího slunce. Řady sklápěcích dřevěných sedadel ve mně probouzejí vzpomínky na dávná školní promítání v centru Brna. Klub komunardů, tak zněl kdysi hrdý název této budovy. Jak vím z vyprávění pamětníků, před osmdesáti lety to byla chlouba Interhelpa. Zeď nad pódiem zdobí zlacené ornamenty, štuky pod stropem lemují dokola celý sál. Možná je to ona poněkud upocená snaha o honosný vzhled, co ve mně vyvolává jakýsi melancholický pocit. Tady slavili komunardi-budovatelé své úspěchy. Tady se odehrávala divadelní představení a taneční zábavy. Menšími dveřmi vycházím na dvůr a kouzlo je pryč. V rohu u zdi stojí několik latrín, které mě bezpečně vracejí do Střední Asie. Můj řidič Vitalij znuděně pokuřuje před domem. Nejspíš měl v plánu dospávat, a teď mě musí provázet na místa, která by dobrovolně nikdy nenavštívil. „Už jsi viděl park? Ten musel být kdysi opravdu krásný,“ říká, jako by sám sebe přesvědčoval, že výprava do kolonie Interhelpa nebyla jen ztrátou času. Park je hned naproti Klubu komunardů. Na cestičce mezi vysokými stromy křupe písek. Okrasné keře už dávno srostly v neprostupnou džungli, ze které tu a tam vykukují zbytky ozdobných betonových váz. Cesta vede ke zřícenině někdejšího hudebního pavilonu. Tady kdysi každou neděli hrávala česká kapela, čepovalo se pivo a lidé tančili, popíjeli a procházeli se ve stínu stromů. Časy dávné slávy jsou však nenávratně pryč. Stejně tak, jako zmizelo Interhelpo a jeho hrdinové.

Vše začalo, když se jednoho zářijového rána roku 1921 ve slovenském Turčianském Svätém Martině objevil muž v koženém kabátě a jezdeckých kalhotách, s typickou sovětskou brigadýrkou na hlavě. Po mnoha letech prožitých v Rusku se domů vrátil čtyřiatřicetiletý komunista a dobrodruh Rudolf Mareček. Ať už to byla náhoda, nebo záměr, jeho návrat odstartoval jeden z největších československých vystěhovaleckých projektů první poloviny dvacátého století. Češi a Slováci do zahraničí z různých důvodů odcházeli vždycky. Někdy je k tomu vedly motivy náboženské či politické (útěk před perzekucí), jindy čistě ekonomické.

Dnešní podoba ulice někdejšího Interhelpa

Vystěhovalecké projekty dvacátého století mířící do Sovětského svazu byly motivovány převážně ideologicky. Bolševický stát, který sám sebe vykresloval jako beztřídní společnost, jako stát pracujících, přitahoval levicově smýšlející dělníky. Zlákáni představami o lepším životě proto odjížděli žít a pracovat do země sovětů. Nešlo však o jednotlivce, kteří by spontánně odcházeli, ale o celé organizované skupiny. Vedle Interhelpa odjely do Sovětského svazu družstevníci komuny Reflektor, Slovácké komuny, Čechocentru či Pragomašiny. Hnáni snem o spravedlivějším světě prodávali doma své majetky a vstupovali do družstev mířících na východ. Sen mnohých vystěhovalců se však záhy změnil v noční můru. Celá historická epizoda skončila tragicky. Mnozí z těch, co s nadšením odcházeli budovat lepší svět, zahynuli na šibenicích a v pracovních lágrech. Vše, co vystěhovalci vlastníma rukama vybudovali, jim sovětský stát sebral. Českoslovenští dělníci-komunisté si tak paradoxně s předstihem na vlastní kůži vyzkoušeli společnost, kterou komunistická strana začala budovat v celém Československu po převratu v roce 1948. Zakusili politické procesy, perzekuce a utrpení, které potom za vlády komunistů čekaly celou zemi.

Příběh komunardů z Interhelpa ani po téměř sto letech nepozbyl na síle. Je v něm totiž všechno, co si žádá správné drama: naděje i naivita, utrpení i radost, práce i smrt. Je to příběh, ve kterém se jako v zrcadle odrážejí složité dějiny dvacátého století. Příběh, který téměř upadl v zapomnění.

1.
KOMUNISTÉ
DO ZEMĚ SOVĚTŮ

Dne 28. října 1918 vznikl na troskách Rakouska-Uherska nový stát: Československá republika. V českých zemích se shodou mnoha okolností soustředilo sedmdesát procent průmyslu celého Rakouska-Uherska. Nově vzniklé Československo se tak hned po vzniku stalo jednou z průmyslově nejvyspělejších zemí Evropy. Nový stát však netvořily jen průmyslově vyspělé Čechy a Morava. Východ republiky, Slovensko a zejména Podkarpatská Rus, představoval pravý opak. Většina obyvatelstva tam pracovala v zemědělství a nejběžnějším způsobem řešení existenčních problémů byla emigrace do Spojených států amerických. Ovšem ani v českých zemích, přes vyspělý průmysl a silnou ekonomiku, nebyla životní úroveň běžných dělníků nijak omračující ani záviděníhodná. Podmínky pro radikalizaci dělnického hnutí nechyběly ani tam. Silný impulz dodal vývoj v někdejším carském Rusku. V listopadu 1917 se k moci dostali bolševici a jejich sociální experiment od základu měnil fungování společnosti. Sovětská propaganda vykreslovala sovětské Rusko jako zemi, kde už „člověk nevykořisťuje člověka“. Mnozí tomu uvěřili.

Realita sovětského Ruska však byla mnohem složitější. Země vedená bolševiky upadla záhy do nesmírných obtíží. Hospodářství decimovala pokračující světová válka. K tomu se přidala i válka občanská. Lví podíl na rodící se krizi měly brutální reformy,* které bolševici spustili. Jejich cíl byl jasný: definitivně uchopit moc a získat absolutní kontrolu nad celou společností. Tu tvořili v zaostalém Rusku především rolníci, a tak se stát v první řadě zaměřil právě na ně. Stanovil povinné odvody zemědělské produkce, které byly svým rozsahem zcela zničující. Zemědělci museli odevzdávat prakticky celou svou sklizeň. Na jejich vlastní obživu nezbylo nic. Drsný fakt, že na jaře nebude co zasít, sovětské komisaře ani za mák nezajímal. Když se k tomu přidala neúroda, zemi doslova ničila bída a hlad. Hladomor, který z velké části padá na vrub řízení společnosti, zasáhl třicet milionů lidí! Odhaduje se, že pět milionů z nich zemřelo. Komunistický režim se ocitl na pokraji kolapsu. Ekonomika se prakticky zastavila. Venkov byl zdecimován rekviziční politikou, pro nedostatek paliv a surovin pracovaly továrny jen několik dní v týdnu. Vlaky stály. Vláda musela jednat. Přišla s řešením, které pojmenovala Nová ekonomická politika (NEP). Tento program vyhlásil vůdce nového státu Vladimir Iljič Lenin** dva a půl roku po převzetí moci v zemi, v březnu roku 1921, na desátém sjezdu bolševické strany. Protože drastické reformy a masové zabírání majetku zavedly zemi na pokraj ekonomické zkázy, vůdce světového proletariátu přikázal zařadit zpátečku. V politické a občanské sféře zůstala represivní politika státu nezměněna, do hospodářských vztahů však Nová ekonomická politika vnesla značné uvolnění. Znovu bylo povoleno drobné podnikání a ekonomika ihned ožila. Po období tuhého válečného komunismu, kdy celou zemi nemilosrdně řídila tvrdá ruka z centra, se znovu obnovily tržní vztahy a rázem bylo zase co prodávat i co kupovat.

Od samého počátku Lenin chápal Novou ekonomickou politiku jen jako přechodné období. Jako vynucenou odbočku na cestě k řízenému socialistickému hospodářství. To ovšem Rusové nevěděli, a tak se plnými doušky nadechovali nové ekonomické svobody. Komunisté v čele s Leninem přišli ještě s jedním nápadem, jak překonat potíže při budování nového státu: pomoc by přece mohla přijít i ze zahraničí! Sovětská vláda proto v červnu 1921 zřídila Ústřední komisi pro pomoc hladovějícím. Ta měla očekávanou podporu z ciziny koordinovat a řídit. O dva měsíce později (v srpnu 1921) se vůdce sovětského státu Vladimir Iljič Lenin obrátil s žádostí o pomoc rovnou na světový proletariát.***

„V Rusku tohoto času je v některých guberniích takový hlad a nedostatek, který se rovná bídě v roce 1891. Sovětská republika dělníků a rolníků očekává pomoc od průmyslových dělníků a drobných zemědělců jiných zemí,“1 vyzýval Lenin. Skutečnost, že pravým důvodem hladomoru nebyla katastrofální neúroda, ale jeho bezohledná a zničující politika namířená vůči vlastním lidem, vůdce proletariátu samozřejmě zamlčel. Jeho výzva padla na úrodnou půdu. Sny o dělnickém státě byly, i po krachu Maďarské a Bavorské republiky rad,§ stále živé. Jako přímá reakce na Leninovu výzvu vznikla v Německu Mezinárodní dělnická pomoc (Internationale Arbeiterhilfe, IAH). V jejím čele stála německá komunistka Klára Zetkinová, tajemníkem organizace byl Wilhelm Münzenberg. Československo v této platformě zastupoval komunista Bohumír Šmeral.§§ Formálně má sice dělnická centrála sídlo v Berlíně, řídicí nitky však vedou do Moskvy, přímo do ústředí Komunistické internacionály.§§§ Mezinárodní dělnická pomoc se stává jednou z pák, kterými Moskva ovlivňuje a řídí světové dělnické hnutí. „Účel Mezinárodní dělnické pomoci není jen rázu hospodářského. MDP jest institucí, která má shromažďovat masy, které sympatizují se socialismem, jakož i příslušníky socialistických stran, aby na základě mezinárodní solidarity bojovali společně proti kapitalismu.“ Takto zcela otevřeně popsal charakter Mezinárodní dělnické pomoci komunistický časopis Tvorba v roce 1935.2

Mezinárodní dělnická pomoc organizovala sbírky mezi dělníky a do Ruska posílala potraviny, traktory, průmyslové stroje i výrobní zařízení nezbytné k obnově sovětského hospodářství. Organizace se vskutku činila, za první tři roky vynesly sbírky 6,2 milionů amerických dolarů (což v přepočtu zhruba odpovídá dnešní částce 1,8 miliardy korun). Neutěšená situace v Sovětském svazu se však nelepšila. Nepomohly peníze ani stroje, třeba pomohou lidé. Sovětská vláda zvažovala, zda by svízelnou situaci nevyřešil příchod kvalifikovaných dělníků. Země se chystala udělat skok od polofeudálního hospodářství s nevýkonným zemědělstvím k průmyslové výrobě. To vyžaduje nejen technické vybavení, ale i dostatek kvalifikovaných pracovních sil. Ty však v zaostalém sovětském Rusku nebylo kde brát. Mohly by však přijít odjinud. A tak se zrodil plán řízeného přistěhovalectví. Podnětem byla rezoluce IV. kongresu Komunistické internacionály (5. listopadu — 5. prosince 1922). Název usnesení byl výmluvný: „Proletářská pomoc Sovětskému Rusku“. Rezoluce jasně určovala, že migrace nesmí být živelná. Sovětské orgány chtěly mít vše pod plnou kontrolou. Chtěly vědět, kdo a proč do Sovětského svazu přichází. Dne 23. prosince 1922 proto stát zřídil Stálou komisi pro zemědělské a průmyslové přistěhovalectví do SSSR (STO) při Radě práce a obrany SSSR. Tato komise měla v budoucnu přistěhovalectví řídit a organizovat.

Politický orgán, který měl mít migraci pod kontrolou, sice formálně vznikl, celé následující tři roky však nevyvíjel naprosto žádnou činnost. První přistěhovalecké komuny se tak po příjezdu do sovětského Ruska ocitly ve vzduchoprázdnu.

A nebylo jich zrovna málo, od prosince 1922 do listopadu 1924 zažádalo o vystěhování do Sovětského svazu sedmapadesát kolektivů z celého světa. Nejvíce žádostí přišlo z Německa a Spojených států amerických.

Zájem byl i v Československu. Už v roce 1923 mířila první komuna, výrobní družstvo Pragomašina, do gruzínského Tiflisu (dnešní Tbilisi). Komuna čítající tři desítky kvalifikovaných řemeslníků a několik pomocných technických sil měla v plánu opravovat hospodářské stroje. Do Tiflisu odjela 21. září 1923, na místo dorazila koncem října. Situace na místě však byla od samého začátku tristní. Družstevní svaz „Cekavširi“, který měl pomáhat s organizací, své závazky nesplnil. Po příjezdu nebyly připraveny ani byty, ani dílny. Spustit výrobu se podařilo až v polovině listopadu, mnohem později, než vedení komuny předpokládalo. Komunu zahubily neshody mezi jejími členy a část z nich odešla pracovat do místních ruských dílen. Jak vyplývá z dopisů, které domů posílali zklamaní vystěhovalci, za neúspěchem stála především špatná organizace. Lidé odjeli do neznáma bez jakékoli znalosti místního prostředí a na místě nebyl nikdo, kdo by jim pomohl. Informace o neúspěšném vystěhovaleckém projektu záhy doputovala i do Československa. Osudem první vystěhovalecké komuny v Sovětském svazu se 20. listopadu 1924 dokonce zabývalo také Národní shromáždění. V zápise parlamentní rozpravy čteme:

Družstvo se úplně rozpadlo a členové jeho ponecháni svému osudu. Někteří vymáhají soudní cestou vrácení členských podílů, ale původní kapitál je úplně stráven. Někteří členové vypravili se do Tiflisu (Tbilisi) s rodinami, které v nezvyklých poměrech velmi trpěly, zvláště děti, z nichž některé zemřely. Takový je osud „Pragomašiny“ a my přirozeně si klademe otázku, proč tedy jezdili ti lidé do Ruska? Když chtěli tvořiti družstva a když chtěli pracovati, mohli zůstati zde a jistě ty výsledky práce by byly mnohem lepší, než jakých se dodělali v Tiflisu (Tbilisi).3

Zprávu o neslavném konci vystěhovaleckého družstva Pragomašina přednesl poslanec a generální tajemník národně socialistické strany JUDr. Karel Moudrý. Ve svém referátu přesně formuloval důvody, proč vystěhovalecký projekt selhal: „Další závažnou příčinou tohoto nezdaru je okolnost, že při nynějších politických a ekonomických podmínkách, panujících v Rusku, je podnikání nemožné.“4

Proč se vůbec lapálií tří desítek zámečníků zabývalo Národní shromáždění? Pragomašina představovala důležitý precedens v debatě o vystěhovaleckém zákoně. Podle této normy musel mít každý občan Československé republiky, který se hodlal vystěhovat do zahraničí, nejen cestovní pas, ale i speciální povolení k vystěhování. A v době, kdy se parlamentní debata odhrála, se začali na úřady stále častěji obracet občané, kteří se chtěli vystěhovat právě do sovětského Ruska. Poslanci i vláda proto chtěli vědět, jaké jsou osudy lidí, kteří republiku opouštějí. I poté totiž zůstávali československými občany. Zprávě o osudech Pragomašiny naslouchali v parlamentu i ministr zahraničí Edvard Beneš a premiér Milan Hodža. Předseda národně socialistické strany JUDr. Karel Moudrý se snažil ukázat, že ve stávajících podmínkách v sovětském Rusku je podnikání zhola nemožné. Vystěhování československých občanů tam proto není žádoucí.

Pokus o zavedení hospodářských principů komunistických žalostně ztroskotal. To je dnešní zkušenost a tu dnes vidí každý vzdělaný člověk. Já jsem ji dokázal z pramenů sovětských, citoval jsem jako prameny Lenina, Trockého, Bucharina a všecky vedoucí lidi. Nelze jenom politickou a diktátorskou mocí zavésti nový hospodářský řád, politika může hospodářství regulovat, ale politika sama o sobě nestačí, aby vytvořila nový hospodářský stav a nové hospodářské hodnoty. To je základní omyl diktatury proletariátu, který dnes odnáší Rusko a ruský proletariát,5

soudil generální tajemník národně socialistické strany Karel Moudrý.

Osud českých dělníků v Gruzii jako by předznamenal i osudy všech dalších vystěhovaleckých komun v Sovětském svazu. S železnou pravidelností se opakoval tentýž scénář: po prvotním nadšení a tvrdé práci následovalo prozření a trpký konec. V neprospěch Pragomašiny hrálo navíc to, že do sovětského Ruska odjela příliš brzy. Stálá komise pro zemědělské a průmyslové přistěhovalectví do SSSR, která měla přistěhovalecké projekty na starosti, sice formálně existovala už od prosince 1922, k činnosti se však probudila až o tři roky později. V roce 1925 konečně formuluje pravidla,6 která v budoucnu zjednoušší i zkomplikují život dalším vystěhovaleckým kolektivům. Stát dostal za povinnost budoucím družstvům vyčlenit půdu, na níž by přistěhovalci mohli hospodařit a zároveň učit místní lidi pracovat v zemědělství. Další dekret, který má výmluvný název „O pracovních výhodách pro průmyslové a zemědělské přistěhovalce“,7 zajišťoval přistěhovalcům dokonce odpuštění daní nebo zvýhodněné ceny za přepravu na železnici. Mnohem důležitější však bylo, že výnos také stanovil přísná pravidla, jak mají budoucí podniky fungovat. Soukromý kapitál nebyl žádoucí, zelenou mělo jen a pouze kolektivní vlastnictví. Sověty měly zájem výhradně o skupiny dělníků a zemědělců, družstva nebo komuny. O jednotlivce, kteří by se do země chtěli vydat s kapitálem na vlastní pěst, Moskva nestála. Sovětský stát si navíc vymínil, že charakter budoucích přistěhovaleckých kolektivů bude moci v budoucnu přímo ovlivňovat.

0

*Bolševici zrušili soukromé vlastnictví a nastolili takzvanou diktaturu proletariátu. Zestátnili banky, doly i průmysl a zavedli totalitní vládu jediné strany: Komunistické strany Ruska (bolševiků), později přejmenované na Všesvazovou komunistickou stranu (bolševiků). Radikální změny zasáhly celou společnost. Od převedení registrace sňatků z církve pod úřady po nahrazení soudů tribunály, jmenovanými sověty. Dekret o půdě zestátnil půdu velkostatkářům, šlechtě a církvi a rozdělil ji mezi rolníky. Důsledkem bylo dramatické snížení produkce. Občanská válka, která převzetí moci bolševiky provázela, stála životy dvanácti až patnácti milionů lidí.

**Vladimir Iljič Lenin (vlastním jménem Uljanov) byl komunistický politik a vůdce ruské bolševické strany, stál v čele státního převratu v roce 1917, který komunisté označovali za Velkou říjnovou socialistickou revoluci.

***V teorii Karla Marxe je proletariát společenská třída, která nevlastní výrobní prostředky a prodává svou práci (pracovní sílu). Proletariát jsou dělníci a zaměstnanci. Jejich historickým údělem je vyvlastnit kapitalistům jejich výrobní prostředky a pod vedením komunistů třídní dělení společnosti definitivně zrušit.

§Maďarská republika rad (podobně jako Slovenská, Bavorská či Rakouská republika rad) byla dočasným státním útvarem existujícím od 21. března do 1. srpna 1919. Jednalo se o komunistický stát s diktaturou proletariátu, v jeho čele stál komunista Béla Kun. Když její maďarská Rudá armáda obsadila v květnu 1919 část jižního Slovenska, vytvořila tam Slovenskou republiku rad. Československé vojsko získalo území zpět. Existenci komunistické republiky ukončila rumunská armáda. Ta obsadila Budapešť a 1. srpna 1919 přešla vláda do rukou sociálních demokratů. Bavorská republika rad byla podobným státním útvarem, který prakticky kontroloval jen Mnichov, a to mezi 7. dubnem a 3. květnem 1919.

§§Bohumír Šmeral byl rakouský a československý politik, předseda Českoslovanské sociální demokracie, později zakladatel Komunistické strany Československa. Na jaře roku 1920 navštívil sovětské Rusko, kde jednal s Vladimirem Iljičem Leninem. Po návratu do vlasti se postavil do čela „marxistické levice“. Později upadl v nemilost a angažoval se v administrativě mezinárodního komunistického hnutí v Moskvě. Jako emisar Kominterny působil krátce i v Mongolsku.

§§§Komunistická internacionála byla mezinárodní komunistická organizace, založená v Moskvě roku 1919. Národní komunistické strany, podřízené Kominterně, prosazovaly ve svých státech zájmy bolševické strany. Kádry komunistických stran procházely povinným školením v Sovětském svazu, prostřednictvím Kominterny se Moskva snažila vměšovat do vnitřních věcí jiných zemí a bolševizovat je.

2.
KSČ MOBILIZUJE

Dne 21. května 1921 se na československé politické scéně rodí nová politická síla, která sehraje významnou roli nejen při organizaci vystěhovaleckých družstev. Ze sociální demokracie se za dramatických okolností, jako byl zápas o Lidový dům* a prosincová generální stávka, vyděluje její radikální křídlo.

Vzniká Komunistická strana Československa (KSČ). Po celou dobu své meziválečné existence si strana udržovala volební zisk kolem deseti procent, a její faktický význam tak byl malý. Kvůli radikálním názorům a neméně radikálním požadavkům byla však silou, kterou na politické scéně nešlo přehlédnout.

František Huňa

Na základě instrukcí Moskvy, které KSČ vždy pečlivě plnila, se téma vystěhovalectví do Sovětského svazu dostává na program hned prvního řádného sjezdu strany (2.—5. února 1923). Bohumír Šmeral, který je aktivní v Mezinárodní dělnické pomoci, vyzývá k organizaci dělnických skupin, které by se podílely na výstavbě socialismu v zemi sovětů. Ve své řeči se přímo odvolává na rezoluci Komunistické internacionály. „IV. světový sjezd Kominterny uložil všem komunistickým stranám povinnost Sovětskému Rusku pomoci také hospodářsky přímým zúčastněním se dělnické třídy všech zemí na znovuvybudování sovětské republiky ve formě proletářské hospodářské pomoci Sovětskému Rusku,“ uvádí se ve výzvě nazvané „Rezoluce ohledně hospodářské pomoci Rusku“.

Tento krátký a nepříliš konkrétní apel zazněl spíše na okraj sjezdu, sami komunisté jej však považovali za první a rozhodující impulz. Do průmyslových závodů, do měst i vesnic v celém Československu se záhy rozjíždějí agitátoři Rudých odborů** a Komunistické strany Československa a vybírají peníze do fondu „Na pomoc Sovětskému Rusku“. Rodí se i první vystěhovalecká družstva. V Praze se začaly organizovat tři komuny: Pragomašina, Reflektor a Čechocentr. Na Kladně Kladenská komuna, na moravské Hané Slovácká komuna a na Slovensku se zrodilo družstvo Interhelpo.

Jak se na vzniku vystěhovaleckých komun podílela samotná Komunistická strana Československa? V jejích dokumentech se mnoho záznamů o podpoře vystěhovalectví nenajde. Druhý sjezd Komunistické strany Československa (31. října — 4. listopadu 1924) sice opět zopakoval rezoluci, aby členové a příznivci strany podporovali Mezinárodní dělnickou pomoc, o samotném vystěhovalectví do Sovětského svazu se však nezmiňuje ani slovem. Aktivní roli KSČ ovšem nepřímo potvrzovala svědectví mnohých pamětníků.

„Komunistická strana byla iniciátorem celé akce. Moji prarodiče vždycky říkali: Mohli jsme jít do Ameriky. Řekli jsme si ale: ne, jsme komunisté, naše cesta vede na východ, půjdeme do Sovětského svazu,“ vzpomínala při osobním setkání v severomoravském Holešově Larisa Václavíková. Členové její rodiny patřili mezi výrazné postavy Interhelpa. Její otec Bohuslav Huňa odjel do komuny Interhelpo jako malý kluk a prožil v ní půl století. Strýc Larisy Václavíkové František Huňa patřil mezi organizátory komuny Interhelpo na východní Moravě. Po svém návratu do Československa byl jedním z jejích hlavních propagátorů. On sám byl v době vzniku komuny členem KSČ a, jak sám uváděl, k rozhodnutí vycestovat do sovětského Ruska jej přimělo právě Šmeralovo vystoupení na I. sjezdu KSČ.

Bohumír Šmeral byl jedním ze zakladatelů komunistické strany a také československým zástupcem v Mezinárodní dělnické pomoci (IAH), která vystěhovalecké projekty organizovala a řídila. A to přesně podle instrukcí Komunistické internacionály. To však není jediná souvislost mezi Kominternou, Komunistickou stranou Československa a vystěhovaleckými komunami. Důležitá je také postava Rudolfa Marečka, který byl nejen členem KSČ, ale ještě dříve i členem Všeruské komunistické strany bolševiků.

Rudolf Mareček s rodinou

Rudolf Mareček, pro něhož lze bez nadsázky použít výraz dobrodruh, prožil první světovou válku v ruské Střední Asii. Říjnová revoluce jej zastihla ve Věrném v Semirečinské oblasti, dnešním městě Almaty. Když revoluce dorazila až do kazašských stepí, neváhal Mareček ani na okamžik a postavil se do čela místního bolševického hnutí a brzy se stal předsedou městské organizace. V roce 1920 byl povolán do Moskvy, aby tam podal zprávu o svých aktivitách. Rudolf Mareček totiž v okolí jezera Issyk-kul založil několik zemědělských komun a taková zkušenost se teď mohla hodit. Kromě sovětských úřadů se v Moskvě sešel i s představiteli Československého byra při Ústředním výboru Komunistické strany Ruska (bolševiků) (ÚV KSR[b]), což bylo něco jako československá sekce v ruské bolševické straně. O něco později sehráli členové této skupiny důležitou roli v politickém vývoji Československa.***

Od Československého byra při ÚV KSR(b) dostal Mareček úkol: organizovat v Československu vystěhovalecké komuny. Spojení Rudolfa Marečka a byra československých bolševiků v Moskvě ve svých pamětech potvrdil jeden z organizátorů Interhelpa, zmiňovaný František Huňa: „V roce 1920 byl soudruh Mareček pozván na ÚV KSR(b) do Moskvy, aby podal politicko-hospodářskou zprávu ze Semirečí a sdělil zkušenosti ze zakládání prvních komun. Při této příležitosti byl s ním projednán stranický úkol, podle něhož se měl vrátit do ČSR a pracovat v KSČ.“

Vnučka Rudolfa Marečka Elvíra se ovšem domnívá, že zpátky domů přivedl jejího dědečka zcela obyčejný stesk po domově. „Sebral ženu a děti a vrátil se domů. Mylně si ale myslel, že i v Československu už také zvítězila socialistická revoluce. Ke svému překvapení zjistil, že tam vládnou dál kapitalisté,“ vyprávěla mi ve svém útulném panelákovém bytě na okraji Biškeku energická šedesátnice.

Elvíra Marečková, vnučka zakladatele komuny

Rodinná legenda o návratu ztraceného syna má ale přece jen trhliny. Spíše to vypadá, že motivem Marečkova návratu nebyl náhlý sentiment, ale spíše pokyn bolševické strany. Okolnosti návratu Rudolfa Marečka popsal ve svém článku barvitě deník KSČ Rudé právo: „‚Čest práci, soudruhu!‘ překvapila Marečka o přestávce jednání libozvučná čeština… Československé byro při ÚV KSR(b) mu přichystalo další osud.“8

Autor textu, který je podepsán jen značkou (dam), sice neuvedl zdroj informací, nicméně předpokládejme, že nešlo o fabulaci. Nakonec článek tvrdí vlastně totéž co pamětník František Huňa.

Rudolf Mareček se v září roku 1921 skutečně vrátil domů a usadil se na Slovensku, v Turčianském Svätém Martině.

„Dědeček přijel v koženém kabátě a jezdeckých kalhotách. Zkrátka tak, jak se komunisté v Rusku oblékali. Na Slovensku ale budil rozruch. Všichni na něj zírali a zajímala se o něj i policie,“ popisuje návrat svého děda Rudolfa Marečka jeho vnučka Elvíra.

V Turčianském Svätém Martině začal Mareček pracovat ve stolařské dílně. Samozřejmě nezapomněl ani na své politické poslání. Hned vstoupil do řad komunistické strany, která vznikla jen pouhé tři měsíce před jeho příjezdem, a jako zkušený bolševický kádr se brzy stal tajemníkem Okresního výboru KSČ v Martině. Politické činnosti se věnoval natolik, že ho záhy ze zaměstnání propustili. Dalšího zaměstnavatele však už nehledal a stal se účetním tesařského družstva, které komunisté sami založili v Žilině. Družstvu se příliš nedařilo a po roce zaniklo. Komunistická strana v Žilině však byla v té době už natolik finančně silná, že si mohla dovolit placeného tajemníka. A tím se stal právě Rudolf Mareček.

0

*V druhé polovině roku 1920 vyvrcholilo štěpení sociální demokracie na dvě části: tradiční umírněnou část a radikální levicovou frakci (z ní později vzniká komunistická strana). Sociální demokracie byla přitom vládní stranou, premiérem byl sociální demokrat Vlastimil Tusar. Radikální marxisté, kteří žádali revoluční změny inspirované ruským bolševismem, však v červnu 1920 odmítli v parlamentu hlasovat pro programové prohlášení Tusarovy vlády. Za této situace podal kabinet demisi a byla jmenována úřednická vláda. Radikálové v sociální demokracii svolali sjezd, na němž založili odtrženeckou stranu s názvem Československá sociálně demokratická strana dělnická — levice. Tato partaj pak zabrala sídlo původní sociálnědemokratické strany: Lidový dům v Praze. Umírněná část sociálních demokratů se rozhodla o Lidový dům bojovat. Za policejní asistence jí byla budova 9. prosince vrácena (formálně totiž nepatřila straně, ale sociálnědemokratickému předákovi Antonínu Němcovi). Levá frakce sociální demokracie reagovala výzvou ke generální stávce. Té se účastnil milion dělníků.

**Neoficiální název pro odborové organizace v meziválečném Československu spjaté s Komunistickou stranou Československa. Pod jejím vedením organizovaly politické kampaně. V letech 1921—1922 byly vyloučeny z Odborového sdružení československého a utvořily Mezinárodní všeodborový svaz (MVS), který se stal členem Rudé odborové internacionály se sídlem v Moskvě.

***Z Československého byra byl do Prahy vyslán i první předseda Komunistické strany Československa Alois Muna. Tento absolvent pěti tříd základní školy a bývalý dámský krejčí zastupoval komunisty i v poslanecké lavici Národního shromáždění. Právě s Aloisem Munou se v Moskvě sešel Rudolf Mareček.

3.
UMĚLÝM JAZYKEM
ZA LEPŠÍ SVĚT

Rudolf Mareček byl nejen zkušeným revolucionářem a pravověrným komunistou, byl i nadšeným esperantistou. Přesněji řečeno stoupencem reformovaného esperanta, jazyka ido.

„Můj dědeček byl zapálený pro všechno nové a pokrokové. Jeho velkou zálibou bylo esperanto. Kdekoli žil, tam organizoval kroužky a kluby esperantistů a tato vášeň mu vydržela až do konce života,“ vzpomínala Marečkova vnučka Elvíra nad výstřižky novin z šedesátých let dvacátého století. V nich je její děda vykreslen jako neúnavný propagátor umělého jazyka ido.*

Rudolf Mareček, stojící druhý zleva

Umělý jazyk esperanto sestavil na sklonku devatenáctého století oční lékař a amatérský lingvista Ludvík Lazar Zamenhof. Věřil, že by společný jazyk mohl odstranit spory a nedůvěru mezi národy. Řeč nazval prostě „lingvo internaci“, tedy mezinárodní jazyk. Do povědomí vstoupil jako esperanto. A to díky pseudonymu Dr. Esperanto [česky: doufající — pozn. autora], pod nímž Ludvík Lazar Zamenhof první učebnici nové řeči vydal. Libozvučné a úderné slovo se nejspíš lépe pamatovalo a tento název už jazykovému projektu zůstal. Myšlenka nového jednotného jazyka se rychle šířila Evropou a světem a úspěch esperanta motivoval k lingvistickým pokusům další tvůrce. Nové a nové umělé jazyky se rodily jako houby po dešti. Vznikla tak paradoxní situace, kdy vedle sebe najednou existovaly více než tři stovky nových jazykových projektů. V takové situaci však myšlenka jednotné světové řeči jaksi ztrácela svůj smysl. Dne 17. ledna 1901 se proto dva francouzští profesoři Louis Couturat a Léopold Leau rozhodli nepřehlednou situaci řešit. Chtěli, aby se rozhodlo, které jazykové projekty jsou perspektivní. Když se tohoto úkolu odmítl zhostit Mezinárodní svaz akademií, profesoři Couturat a Leau sestavili vlastní komisi složenou z vědců a významných osobností. Komise rozhodla, že potenciálně nejlepším umělým jazykem je opravdu esperanto, ovšem musí se zreformovat. Tento úkol na sebe nevzal nikdo jiný než sami profesoři Louis Couturat a Louis de Beaufront. Muži, kteří měli jen ze stávajících jazyků vybrat ten nejvhodnější, vytvořili paradoxně jazyk další. Reformované esperanto nazvali ido.

„Ido se šířilo po Evropě i v zámoří. Potom ale přišla první světová válka a ta mezinárodní spolupráci přerušila. Do českých zemí a na Slovensko proto přišlo ido až po válce,“ vysvětloval mi ve svém domku na brněnském předměstí přední český esperantista Jan Werner.

Kde se s jazykem ido seznámil Rudolf Mareček, není jasné. Nesporné však je, že umělý jazyk znal už v okamžiku, kdy přijel na Slovensko. Jen co se v Žilině rozkoukal, vstoupil hned do místního dělnického kroužku esperantistů-idistů. Stejně jako v případě komunistické strany, i v jazykovém kroužku se zkušený Mareček stal záhy jeho vůdčí osobností. V archivu se zachovala průkazka člena martinského jazykového kroužku znějící na jméno Ondrej Bukovský. Má pořadové číslo patnáct a jako předseda jazykového kroužku je na dokladu podepsán Emil Holeš, podpis Rudolfa Marečka je spojen s funkcí sekretario, tedy tajemník či předseda. Jazykový kroužek „La Ido Klubo en Turčiansky Sv. Martin Chekoslovákia“ představoval pro Marečka ideální prostředí k agitaci. Členové klubu byli levicově smýšlející dělníci a Mareček je začal záhy podněcovat k odchodu do Sovětského svazu. Začal plnit zadání, se kterým do Československa přijel?

„Někdy v únoru 1923 nám Rudolf Mareček v časopise Revuo internacionál** přečetl, že v SSSR z Leninova podnětu zřídili úřad, jehož úlohou bylo organizovat pomoc dělníků z kapitalistických zemí průmyslové a zemědělské výstavbě SSSR,“ vzpomínal někdejší člen kroužku idistů Albín Poláček. Informace o vzniku instituce, která má koordinovat příjezd vystěhovaleckých družstev do sovětského Ruska, Marečka nijak nepřekvapila. Naopak, sám o ní členy jazykového kroužku už dříve informoval.

„Už tady máme, co jsem vám dávno vykládal. Budeme spolu organizovat dělnickou pomoc, dělnické družstvo a pojedeme do Semirečí,“ nechal se podle pamětníka Františka Huni slyšet Rudolf Mareček.

0

*Tuto vášeň zdědili i jeho potomci, například syn Bořivoj (otec Elvíry Marečkové) sestavil po otcově smrti rusko-idistický slovník.

**Časopis Revue internacionala vycházel v Sovětském svazu jako nástroj sovětské propagandy. Byť samo esperanto ani ido neměly s komunistickými myšlenkami bezprostředně nic společného, esperantistické i idistické hnutí bylo na začátku dvacátého století velmi rozšířeno zejména mezi levicově smýšlejícími dělníky. V Německu dvacátých let se proto esperantu říká „latina dělníků“. Není proto divu, že je sovětská propaganda ke svým plánům hojně využívala.

4.
KOMUNISTÉ AGITUJÍ

V jazykovém kroužku idistů i v komunistickém hnutí se Rudolf Mareček pohyboval jako ryba ve vodě. Obě prostředí se navíc personálně velmi silně prolínala, členové jazykového kroužku byli často také členy Marečkovy komunistické buňky. Myšlenka vytvořit a vyslat do Sovětského svazu dělnické družstvo se proto zrodila v obou prostředích najednou. V únoru 1923 oznámil Mareček v idistickém kroužku, že sovětské úřady plánují přijmout přistěhovalce. O dva měsíce později, 1. května 1923, už přešel Mareček od slov k činům. Jako komunistický funkcionář.

„Po manifestaci 1. máje se v Žilině sešlo v jídelně u Tesárka asi třicet soudruhů ze Žiliny, Martina a Vrútek. Mareček zde jako tajemník okresního výboru KSČ přednesl návrh na vytvoření československého dělnického družstva, které by odjelo do sovětské Střední Asie, a také navrhl název družstva — Interhelpo, které bylo vytvořeno slovy jazyka ido, a to ze slova ‚inter‘, což česky znamená mezi, a ‚helpar‘, což je naše pomáhat. Odvozené podstatné jméno je potom ‚helpo‘, tedy pomoc. Návrh byl přítomnými vřele uvítán a hned na místě byl ustaven akční výbor k další organizaci družstva v čele s Marečkem. Dělnický svátek roku 1923 byl tak dnem zrodu družstva Interhelpo,“ vzpomínal bývalý člen Interhelpa Karel Šulc. Rodák z Loun patřil k zakládajícím členům komuny. V době jejího zrodu měl pětadvacet let.

Organizace vystěhovaleckého projektu se rozběhla a v létě roku 1923 se Rudolf Mareček v Brně osobně setkal se Lvem Chrinčukem, předsedou Rady sovětských družstev. Od něj dostal instrukce, jak při zakládání vystěhovaleckého projektu postupovat. Na Chrinčukovu radu se také Mareček obrátil s žádostí o vystěhování na zástupce Sovětského svazu v Praze Vladimira Antonova-Ovsejenka.* Ten žádost postoupil do Moskvy.

„Nastalo období velké agitační a organizační práce. Za pomoci soudruha Grünwalda byly zhotoveny z Marečkových fotografií ze Střední Asie barevné diapozitivy, se kterými Mareček podnikal agitační zájezdy s přednáškami do různých měst, nejdříve na Slovensku, potom na Moravě a v Čechách. Napsal také článek do Pravdy chudoby o ustavení družstva a jeho budoucí činnosti v SSSR,“ vzpomínal v roce 1975 někdejší příslušník komuny Karel Šulc.

Rudolf Mareček nebyl jediným komunistickým funkcionářem, který se od prvních okamžiků v organizaci družstva Interhelpo angažoval. Zmiňme například komunistického senátora Václava Chlumeckého. Ten sice nebyl členem Interhelpa, spolu s Rudolfem Marečkem však jednal o komuně v Moskvě. Do Sovětského svazu přitom cestoval na pokyn Krajského výkonného výboru KSČ ve Vrůtkách. Při vzniku družstva se angažovali i další komunističtí poslanci a senátoři, v Praze senátor František Jirásek, v Žilině krajský tajemník KSČ Karol Bacílek a další.

V tehdejší Podkarpatské Rusi vedli náborovou kampaň komunistický poslanec Emanuel Šafránko a senátoři Ivan Mondok a Ivan Bodnár. V chudém a zaostalém kraji, kde se komunistické ideje prapodivně mísily s křesťanskou vírou, se kampaň zaštiťovala poněkud bizarním heslem: „Rusíni, stahujte se do ruské nebeské země!“ Byť by se pražští salonní komunisté tohoto sloganu nejspíš zhrozili, agitace byla úspěšná. Obyvatelé Podkarpatské Rusi byli zvyklí odcházet za obživou za hranice. Většina sice mířila na západ do Spojených států, na směru však nakonec nezáleží. Angažmá Komunistické strany Československa při organizaci vystěhovaleckého projektu Interhelpo je nesporné. Potvrzují to i autoři vzpomínkové knihy vydané k padesátému výročí vzniku komuny Interhelpo.

Iniciativu prvních organizátorů Interhelpa se podařilo proměnit díky významné podpoře Ústředního výboru KSČ i krajských a místních organizací v široké politické hnutí. Mnozí komunističtí poslanci a senátoři všemožně pomáhali v složitých přípravách odjezdu družstva do sovětské země. V Praze se o věc Interhelpa vřele zajímal Antonín Zápotocký,**

píší autoři ideologicky silně zabarvené publikace Věra Holá a Efram Vicherek. Nakolik se Zápotocký o Interhelpo jen zajímal a nakolik se opravdu angažoval, to se z knihy nedozvídáme.*** Špičky Komunistické strany Československa se ve své době k organizaci vystěhovaleckého projektu příliš nehlásily a měly k tomu své důvody. Podněcování k vystěhovalectví totiž odporovalo platným zákonům.

Vystěhovalecká agitace se proto většinou odehrávala skrytě, obvykle byla maskována jako cestopisná přednáška. Projekt Interhelpo nebyl výjimkou. Dochovala se pozvánka na takovou akci. Odehrála se v sobotu 13. prosince 1924 v hotelu Moravia v severomoravském Holešově. Na pozvánce se dočteme, že jde o „cestopisnou přednášku cestovatele Rudolfa Marečka, kde bude k vidění osmdesát světelných obrazů“. Řečník slibuje vystoupení na téma: moje epizody ze života a cest ve Střední Asii. Na akci zve Výkonný výbor komunistické strany a Politická organizace strany komunistické v Holešově. I když byl pravý důvod schůze pečlivě zamaskován, policejní orgány byly ve střehu a činnost Interhelpa bedlivě sledovaly od jeho samotného zrodu. Výjimkou nebyla ani schůze v Holešově. Okresní hejtman schůzi povolil, pod podmínkou, že se organizátoři vyvarují nezákonného jednání:

K žádosti ze dne 10. prosince 1924 povoluje se Vám pořádat v sobotu dne 13. t.m. o osmé hodině večer v hostinci p. Perůtky v Holešově přednášku Rudolfa Marečka se světelnými obrazy na téma: „Moje epizody ze života a cest ve Střední Asii“ s podmínkou, že přednáška nebude obsahovat ničeho závadného. Policejní dozor při přednášce svěřuje se městské radě.9

Policie sledovala rodící se projekt Interhelpo jak v českých zemích, tak na Slovensku. Východ republiky byl ekonomicky výrazně slabší než zbytek země. Nezaměstnanost tam byla velká a komunističtí agitátoři to samozřejmě věděli a na Slovensko se zaměřili zvlášť. Svědčí o tom zpráva z 29. května 1924, v níž se ministerstvo sociální péče obrací na svou bratislavskou expozituru a informuje o rozsáhlé náborové akci, která se na Slovensku právě rozbíhá:

Ministerstvo sociální péče žádá, aby bylo vhodným způsobem vyšetřeno, kdo provádí na Slovensku tuto vystěhovaleckou propagandu do Ruska a v jakém vztahu jsou zakladatelé k ruské sovětské misi v Praze. Proti osobám, jež propagandu provádějí, sluší se zakročiti podle § 37 zákona o vystěhovalectví ze dne 15. února 1922 č. 71, Sb., ježto činnost tato příčí se ustanovením § 5 nařízení vlády ze dne 8. června 1922 č. 170 Sb.10

Z letáku, který policie zachytila na východním Slovensku spolu s formulářem členské přihlášky, se dozvídáme, do jakých podrobností náboráři ve svých slibech zacházeli. Zájemcům o vystěhovalecký projekt slibovali nejen práci, ale například i bydlení v kolonii rodinných domků se zahradami.

„Taktéž družstvo založí vlastní starobní a invalidní fond a zavazuje se pečovati všestranně o kulturní a osvětové potřeby svého členstva založením společné jídelny, koupelny, dětské školky, opatrovny, družstevní besedy, hřiště a tomu podobné,“ popisuje leták budoucí kolonii. Maximální věková hranice je stanovena na třicet osm let, přednost mají svobodní a bezdětní. V oběžníku se také dočteme, že „alkoholici, osoby neduživé, jakož i bigotní fanatikové se do družstva nepřijímají“.11

Informací o rodícím se projektu měla tedy policie dost. Důvod, proč se o Interhelpo tak intenzivně zajímala, byl prostý: organizování vystěhovaleckých družstev mířících do Ruska porušovalo hned několika zákonů. Především takzvaný vystěhovalecký zákon (zákon č. 71 z 15. února 1922). Ten výslovně zakazoval agitaci vedoucí k opuštění republiky. Odjet natrvalo ze země nebylo totiž úplně snadné. Podle prováděcího ustanovení k vystěhovaleckému zákonu musel každý občan, který hodlal na delší dobu opustit republiku, zažádat o takzvaný vystěhovalecký cestovní list. V žádosti musel uvést, kam se hodlá stěhovat. Vše posoudily úřady a doklad rozhodně nevydávaly automaticky. Naopak nebylo výjimkou, že úřady vydání vystěhovaleckého listu zamítly. Porušení vystěhovaleckého zákona policie stíhala. Díky tomu máme dnes k dispozici řadu nepřímých důkazů o propojení vystěhovaleckého projektu Interhelpo s Komunistickou stranou Československa. Tak například 23. února 1925 podalo prezidium policejního ředitelství v Bratislavě u Okresního soudu v Žilině trestní oznámení na předáky „komunistického družstva Interhelpo“.12 Ti měli vydat Aloisi Pustejovskému, Filipu Švolíkovi a Jánu Jandíkovi potvrzení o členství v Interhelpu. To potom trojice mužů neprozřetleně přiložila k žádosti o vystavení vystěhovaleckého pasu do Sovětského svazu. Četnické stanice musely krajským hejtmanům hlásit, kolik bylo vydáno cestovních dokladů do Ruska i kolik žadatelů bylo jmenovitě zapojeno do vystěhovaleckého projektu Interhelpo. Informace putovala k zemskému policejnímu prezidiu v Brně. Z hlášení četnické stanice v severomoravském Sudkově se tak dovídáme: „U zdejšího úřadu žádal Skalický z Postřelmova o udělení cestovního pasu do Ruska za účelem vystěhování do Pišpeku. U úřadu po delším jednání prokázal se Oběžníkem č. 3 Výrobního a hospodářského družstva Interhelpo v Žilině.“13

Porušování zákona si museli být komunističtí organizátoři zcela jistě vědomi. Náborové akce však běžely dál. Jak konspirace probíhala, popsal František Huňa, který sám organizoval vystěhovalecký projekt Interhelpo na severní Moravě: „Řečník nesměl mluvit o sovětském zřízení v Rusku, o bolševicích a jejich cílech a podobně. Přednášky se děly pod přímou kontrolou policejních orgánů a řečník musel mluvit velmi šikovně, aby se nedostal do rozporu s komisařem a četníky.“

Nezákonná agitace provázela projekt Interhelpo po celou dobu jeho existence. Tedy nejen na samém počátku, kdy bylo nutné obstarat dostatečný počet zájemců, ale i v průběhu celých dvacátých let. Vystěhovalecká komuna totiž potřebovala neustálý přísun dalších a dalších členů. Zejména zpočátku, kdy čelila mnoha útrapám a zoufalí osadníci opouštěli družstvo ve velkých počtech. Jejich místa nemohla zůstat dlouho prázdná, co nejdříve musela být zaplněna novými přistěhovalci.

Nejrozsáhlejší kampaň byla spojena s druhým, početně nejsilnějším, transportem v roce 1926. I v této agitaci se angažovali komunističtí předáci. Například v chudé Podkarpatské Rusi stál v čele náborových akcí komunistický poslanec Emanuel Šafránko.14

Nezahálely ovšem ani policejní orgány. Když člen představenstva Interhelpa Ján Jandík odjel do kyrgyzského Pišpeku připravit podmínky právě pro druhý transport, po návratu do Československa se musel podrobit domovní prohlídce. Tu nařídilo policejní ředitelství s následujícím zdůvodněním:

Ján Jandík je horlivý komunista. Taktéž družstvo Interhelpo je pod vlivem komunistické strany a všichni jeho funkcionáři jsou členy KSČ. Protože existovalo podezření, že po svém návratu do ČSR přinese s sebou propagační materiál anebo podobné věci pro československou sekci III. Internacionály, byla u něj udělána domovní prohlídka.15

Komunističtí předáci se nedali odradit, a tak zůstávali dál v hledáčku československých orgánů. Dne 7. května 1927 se prezidium zemské politické zprávy v Brně obrátilo důvěrným dopisem na přednosty okresních politických správ na Moravě, policejní ředitele v Brně a Moravské Ostravě a také na správce policejních komisařství v Jihlavě, Novém Jičíně a Znojmě. Z těchto regionů už do Interhelpa odcestovala řada lidí a lze předpokládat, že na tyto oblasti znovu zacílí náborová kampaň Interhelpa. Z textu dopisu je zřejmé, že se úřady o vystěhovalecký projekt zajímaly nejen proto, aby zabránily porušování zákona. Patrná je i snaha varovat před útrapami, které na vystěhovalce zpravidla čekaly.

V příloze zasílám opis důvěrného podání některých členů družstva Interhelpo v Pišpeku na zastupitelství Československé republiky v Moskvě, že zástupci uvedeného družstva budou pravděpodobně se snažit získat v Československé republice nové členy pro družstvo a že vystěhovalectví do Turkestánu přineslo by za daného stavu československým vystěhovalcům jen trpké zklamání. Záležitost buď považována za důvěrnou.16

Jaké zklamání měly úřady na mysli? Dne 21. března 1927 se čtrnáct bývalých i stávajících členů družstva obrátilo dopisem na československý zastupitelský úřad v Moskvě, ve kterém varovali před připravovanou náborovou akcí. V dopise popisovali katastrofální bídu i neutěšené poměry v komuně, kterou masově opouštěli zbídačení lidé. Dopis je uložen v archivu ministerstva zahraničních věcí.

„Jelikož se obáváme a jsme přesvědčeni, že tyto nové členy stihne tentýž osud jako velikou většinu dosavadních, žádáme P. T. zastupitelství, aby svým vlivem působilo k tomu, aby podobnému verbování nezodpovědnými živly bylo zamezeno,“ žádají v dopise rozhořčení členové komuny.17

Sliby agitátorů, které měly přesvědčit dělníky, aby se do Sovětského svazu vystěhovali, byly lákavé. Realita však byla zcela jiná. Podmínky pro vystěhovalectví do Sovětského svazu nebyly ve skutečnosti vůbec příznivé. Už v červnu roku 1923 popsal vedoucí československého zastupitelského úřadu v Kyjevě Roman Dinter situaci na Ukrajině, kde tradičně žily početné české komunity, jako tragickou a zcela nevhodnou pro vystěhování:

Nedostatek půdy, její vyvlastňování ve prospěch chudých na účet bohatších sedláků roznítilo na venkově nevraživost, žhářství a vraždy, tak že by venkov byl pro přistěhovalce hotovým peklem. Stane-li se v obvodu některé vesnice vražda některého úředníka neb zaměstnance zdejší vlády, vyšinutí vlaku, loupež státního podniku atd., zodpovídá za to bohatší část občanů. V každé obci určuje vláda záložníky výhradně z bohatších rolníků, kteří za vše nesou zodpovědnost, jsou zbaveni práva opustiti bez svolení místních úřadů obec a k uvarování neštěstí hlídají ve dne v noci celé okolí, zastavují každého cizince a kontrolují dokumenty.18

O neutěšené situaci v Sovětském svazu československé úřady dobře věděly a snažily se přesvědčit občany, aby se nedali zlákat nezodpovědnými sliby. Už před odjezdem prvního transportu rozesílalo ministerstvo sociální péče členům družstva dopisy, ve kterých je varovalo před situací v sovětském Rusku:

Varujeme Vás před vystěhovalectvím do SSSR. V Rusku panuje velká nezaměstnanost. Vystěhovalecká politika sovětů spočívá na třídním stanovisku, které se uplatňuje v tom směru, že při žádostech o vystěhování do Ruska je dávána přednost komunám před individuálním vystěhováním. Vystěhovaleckým skupinám jsou přidělovány pozemky v málo obydlených místech se zhoršenými klimatickými a komunikačními podmínkami.19

Dopis tohoto znění dostal od úřadů Anton Golian z Handlové. A nebyl sám.

Rovněž časopis Naše zahraničí v článku nazvaném „Neúspěch československých kolonií v Rusku“ popisoval pobyt vystěhovaleckých družstev v Sovětském svazu bez příkras: „Sovětská podpora těmto družstvům byla tak nepatrná a obtíže celého hospodaření tak značné, že Kladenská komuna se už vůbec rozešla a z ostatních družstev se už osadníci rovněž vracejí přes Moskvu, kde se domáhají podpory na umožnění návratu do vlasti.“20

Pro dělníky zhypnotizované komunistickou propagandou však nebylo žádné varování dost důrazné. Výstrahám nevěřili. Pro ně to byly jen lži třídního nepřítele, který se snažil pošpinit Sovětský svaz. Často však stačilo jen pár měsíců života v komuně, a lidé stáli přede dveřmi zatracovaných československých úřadů a zoufale prosili o pomoc. Prozření však muselo teprve přijít. Zatím budoucí vystěhovalci organizátorům bezmezně věří a od svého rozhodnutí se nenechají nikým odradit. Nekompromisní postup úřadů vnímají jen jako nepříjemnou perzekuci a šikanu. Bohuslav Huňa odjel do Sovětského svazu s rodiči jako malý chlapec. V Sovětském svazu žil až do roku 1966. Po návratu do Československa ve svých pamětech napsal:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Interhelpo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.