Janice Maynardová

Miliardář s duší rebela

Překlad: Petr Kovács

Milá čtenářko,

viďte, že si umíme někdy zkomplikovat život? A ani k tomu nikoho dalšího nepotřebujeme. Podobně to zažívají i postavy mých knih. Kupříkladu hrdina příběhu Miliardář s duší rebela zmizí bez vysvětlení na rok s milionem dolarů. Sice má ty nejlepší úmysly, ale přesto se nelze jeho nejbližším divit, že se jim to nezamlouvá. V povídce Jak odolat vášni? si zase hrdinové vyčítají navzájem minulost a kvůli tomu málem zahodí přítomnost a možnou společnou budoucnost. Hrdinové romance Milenci navzdory všem musejí čelit nejen letitému nepřátelství mezi jejich rodinami, ale i svým vlastním pochybnostem a nejistotám.

Věřím, že si četbu příběhů, kde se nakonec všechny těžkosti vyřeší, krásně užijete.

Váš Harlequin

Název originálu:

Bombshell for the Black Sheep

První vydání:

Harlequin Books, 2019

Překlad:

Petr Kovács

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2019 by Janice Maynard

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2020

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5387-1 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5388-8 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5389-5 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Hartley Tarleton udělal v životě hodně chyb, ale tím že odešel od Fiony Jamesové, a to dokonce dvakrát, ze sebe udělal úplného hlupáka. Samozřejmě měl své důvody. Složitá životní situace, rodinné závazky, ale i tak si mohl počínat chytřeji. I proto mohl nyní očekávat, že se na něj Fiona nebude tvářit příliš nadšeně. Obzvlášť, když od ní potřebuje laskavost.

Přesto s nadějí v srdci zaparkoval naproti jejímu úhlednému a pečlivě udržovanému bungalovu. Klasická čtvrť pro příslušníky střední třídy si stále uchovávala svůj koloniální šarm, který si však mohli dovolit i mladé rodiny a lidé žijící sami. Fiona je velmi talentovaná malířka s rostoucí reputací. Zájemců o její krajinky stále přibývá a tomu začínají odpovídat i ceny jejích obrazů. Dobu strádání a hledání sama sebe tak měla definitivně za sebou.

Zůstal sedět ve voze, poťukával prsty o volant a v duchu si ještě jednou přehrával připravenou řeč. V domě na protější straně ulice strávil dvě noci, i když ne bezprostředně za sebou. Přesto si pamatoval i ten nejmenší detail.

Letos to opravdu neměl snadné, a když mu bylo nejhůř, povzbuzoval se vzpomínkami na jejich společnou snídani v její miniaturní kuchyňce. Představoval si Fionu s jejími přirozeně vlnitými rusými vlasy, šedomodrýma očima a nepostradatelným skicákem před sebou.

Pomalu vystoupil z auta a protáhl se. Takovéto váhání pro něj nebylo zrovna typické, zpravidla býval velmi impulzivní. Když byl ještě mladík, lidé ho kvůli tomu považovali za nedospělého. On sám ale dával přednost tomu mluvit o sobě jako o někom, kdo jednoduše chytne býka rovnou za rohy. Byl rád, když měl svůj osud ve vlastních rukou.

Cítil, jak mu po zádech stéká pramínek potu. Venku panovalo přímo nesnesitelné vedro a vlhko. Charleston je i jeho domov, tak proč si tady najednou připadá jako vetřelec?

Srdce mu bušilo v hrudi jako na poplach. Na okamžik se ho zmocnil strach, že Fiona nebude doma, ale na příjezdové cestě stál její pečlivě zrenovovaný Volkswagen Brouk. Auto bylo celé růžové s namalovanými mořskými koníky na kapotě. Extravagantní, ale zcela jistě v souladu s image mladé umělkyně.

Na zápraží si přede dveřmi ještě povolil kravatu a znovu si v duchu zopakoval, že to zvládne. Přesto ho svazovala lítost a mnoho dalších emocí. V ústech měl jako na poušti. Nadechl se a stiskl zvonek.

Fiona slyšela zazvonění a s úlevou si vydechla. Objednala si barvy za několik set dolarů a nyní již netrpělivě čekala na doručení, aby mohla začít se svým novým projektem.

Na sobě měla tričko s barevnými skvrnami a prastaré džíny s dírami na kolenou. Doručovatele však dobře znala a nebylo nutné se kvůli němu oblékat do gala.

Rychle proběhla domem a za několik málo sekund již stála přede dveřmi.

Otevřela a na okamžik zůstala oslněná prudkým sluncem. Muž na zápraží určitě nebyl ten, koho čekala. A rozhodně to nebyl žádný cizinec.

Potřebovala ještě pět sekund, aby její mysl zpracovala nepředstavitelné.

„Hartley?“ uniklo jí ze rtů a její počáteční šok se rychle měnil v hněv. „To nemyslíš vážně?“ Tenhle muž jí pořádně pošramotil ego a dost možná, že jí k tomu zlomil i srdce.

Instinktivně přibouchla dveře, anebo se o to alespoň pokusila. V úspěšném dokončení jejího úmyslu jí ale zabránila stylová italská polobotka, kterou stačil strčit mezi dveře. Majitel boty sykl bolestí, ale získané výhody se již nevzdal.

„Prosím, Fiono. Potřebuju tvou pomoc.“

A je to tady. Její největší slabost. Její Achillova pata. Jako někdo, kdo vyrůstal hned v několika pěstounských rodinách, rozuměla volání o pomoc a byla vždy připravená ji poskytnout.

Již déle než deset let je ale zcela samostatná a nezávislá. Má v bance první zajímavé peníze a k tomu všemu vynikající úvěrové hodnocení. Domek, ve kterém bydlí, již téměř celý splatila. Dělat lidem radost, snažit se jim za každou cenu vyhovět, už pro ni není životně důležitou nezbytností, ale pouhým zvykem, ze kterého se jen těžko vymaňuje, i když si přísahala, že se ho už konečně musí zbavit.

Stačil však jediný pohled do jeho tváře a její odhodlání bralo rychle za své. „Vypadáš hrozně,“ pronesla, ruku stále na dveřích, aby mu zabránila vstoupit. Tak úplně pravdivé ale její prohlášení nebylo. Hartley Tarleton byl i s kruhy pod očima, neoholený a k smrti utahaný ten nejkrásnější muž, jakého kdy viděla: široká, vypracovaná ramena, útlé boky a především úsměv, který by měl být jednoduše zakázán zákonem.

Poprvé se setkali více než před rokem na svatbě společných přátel. Hartley byl svědek ženicha a Fiona družička. Později, po skončení svatební hostiny, při níž teklo víno proudem, pak svoji novou známou zbavil fialových družičkovských šatů… a to přímo v její vlastní ložnici, kam ho sama pozvala.

Ten večer mezi nimi přeskočila jiskra natolik silná a opojná, že jí nebylo možné odolat. Když se pak druhý den ráno probudila, byl pryč.

Dnes se jeho oči, černé jako ta nejtemnější noc, třpytily silnými emocemi. „Prosím, Fee,“ promlouval k ní naléhavým, sevřeným hlasem. „Jenom pět minut.“

Co má tenhle neuvěřitelný chlap v sobě, že pokaždé tak snadno zdolá její pečlivě vybudovanou obranu? Neodešel od ní totiž jen jednou, ale hned dvakrát. Je snad nějaká masochistka? Za normálních okolností na ni žádné přihlouplé lichocení nepůsobí, ale Hartleymu prostě uvěřila a nechala se omámit jeho kouzlem.

Povzdychla si marností nad vlastní slabostí a nepoučitelností a ustoupila dozadu, aby ho nechala projít. „Fajn. Pět minut, ani o minutu déle. Mám práci.“

Byl to pouze úsměvný pokus předstírat nezájem a lhostejnost. Když procházel kolem ní, ovanula ji ta tolik známá vůně a v hlavě se jí okamžitě vyrojily vzpomínky na společně strávené noci.

Hartley přešel přes obývací pokoj a usadil se na pohovce. Ona zůstala stát, ruce založené na prsou.

Když se potkali poprvé, měl na sobě tradiční smoking, kterým se nijak neodlišoval od zbytku svatební společnosti. O devět měsíců později se pak objevil na jejím prahu jen v džínsech a žluté košili s vyhrnutými rukávy a bez jediného slova na vysvětlenou. Dnes se tu pro změnu ukázal v luxusním obleku šitém ručně v tom nejdražším krejčovství v širokém okolí. Tvářil se sice zoufale, ale všechno na něm jen křičelo peníze, peníze. Vypadal jako hodně bohatý muž, což pro ni znamenalo jediné: nepatří k těm, s nimiž by chtěla chodit, spát nebo si s nimi plánovat společnou budoucnost.

Ticho se nepříjemně protahovalo. Hartley se naklonil dopředu, ruce si opíral o kolena, zrak upřený do země. Nikdy nebyl z těch, kterým by se nedostávalo slov. Patřil k mužům, kteří zaujmou ženu jediným mrknutím oka, k mužům plným tajuplných a dráždivých příslibů.

A teď, když si tohoto velkého, zlého vlka pustila do domu, najednou oněměl.

Dlouhé, nepřerušované ticho ji nakonec zlomilo. „Co chceš, Hartleyi?“

Do své otázky chtěla vložit tolik lhostejnosti a nezájmu, kolik bylo možné, ale místo toho cítila, jak se jí chvěje hlas. Mohla jenom doufat, že si ničeho nevšiml. Jeho stav jí dával vzácnou příležitost hrát alespoň jednou podle vlastních not.

Byla přesvědčena, že Hartley Tarleton si žádné slitování nezaslouží. Ne z její strany.

Po chvíli se narovnal, lokty stále zapřené o stehna. V jeho tváři se zrcadlilo prázdno, jaké tam nikdy předtím neviděla. A v něm viděla žal a smutek, jehož hloubku si nedokázala představit. „Táta zemřel,“ vypravil ze sebe tiše a zničeně, ve tváři výraz dětského nepochopení i dospělého smíření.

„Ach, bože. To je mi moc líto,“ vydechla upřímně. „Jak se to stalo?“

„Infarkt. Byl na místě mrtvý.“

„Nevím, co ti na to říct, Hartley. Upřímnou soustrast.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že nebudu mít ani šanci se s ním rozloučit. Přišlo to naprosto nečekaně, vůbec nebyl tak starý.“

Strašně moc by si k němu chtěla sednout a obejmout ho, ale věděla, že i její odhodlání a vůle mají své hranice. Bude jistě lepší, když si od něj bude udržovat bezpečnou vzdálenost.

Ve tváři mu zacukal sval. „Byl bych rád, kdybys se mnou šla na pohřeb. Prosím.“ Postavil se a zpříma se na ni podíval. „Nežádal bych tě o to, kdyby to nebylo tak důležité.“ Ztěžka polkl a Fiona viděla, jak se mu napjalo hrdlo. Potřeboval by ostříhat, blesklo jí mimoděk hlavou.

Vlastně ho vůbec neznala, i když si až moc dobře pamatovala, že její tělo pod jeho doteky zpívá slastí a srdce se přitom oddává těm nejhloupějším romantickým snům a představám.

„Opravdu si nemyslím, že by to byl dobrý nápad, Hartleyi. Mezi námi nic není. Proč bych s tebou měla chodit na pohřeb tvého otce?“

„Ty to nechápeš.“ Nakročil k ní, ale zvedla ruku, aby ho zadržela.

„Potřebuju tě, protože jsem k smrti vyděšený. Bratra ani sestru jsem už rok neviděl, je to mezi námi hodně napjaté. Potřebuju nárazník.“

„Okouzlující,“ zasmála se ironicky. „Přesně to chce každá žena slyšet.“

„No tak, Fee. Nedělej zbytečné problémy.“

Zvedla k němu hlavu. „Myslím, že se chovám naprosto rozumně, pane Tarletone. To vy jste se podle všeho úplně pomátl.“

Přejel si rukou po zátylku a tváří se mu mihl stín. „Možná ano,“ připustil a začal rázovat po pokoji tam a zpátky.

„Nikdy jsem nepotkal nikoho, jako jsi ty, Fiono.“

Rázem zpozorněla. „A to má znamenat zase co?“

„Jsi velice mimořádná.“ Ukázal na jeden z jejich obrazů. „Vidíš svět způsobem, který nám obyčejným smrtelníkům uniká. Tu schopnost ti závidím.“

Upřímnost v jeho hlase i kompliment, který jí právě složil, jí připomněly, proč mu hned na poprvé tak snadno podlehla. V duchu si povzdychla a cítila, že tuhle bitvu pomalu ale jistě ztrácí.

Co se může stát, když ho na pohřeb doprovodí? Bude to jenom hodina, možná ani to ne. „Kdy to má být?“

Nyní se definitivně zatvářil provinile. „Dnes.“

Zalapala po dechu. „Dnes jako dneska?“

„Za hodinu a půl.“

Zdálo se, že v ní vzkypí nekontrolovaný hněv. „To myslíš vážně? Že si sem napochoduješ, oznámíš mi, co chceš, a pak to jednoduše dostaneš?“

„Ne,“ odpověděl rozhodně. „Ne.“ Druhé popření již bylo mnohem tišší. „Jen jsem doufal, Fee. Pouze doufal.“ Zastrčil si ruce do kapes a zůstal nehybně stát. Do ničeho ji netlačil, prostě ji jenom požádal.

Než dokázala zformulovat odpověď, pokýval hlavou a sám se ujal slova. „Vím, že ti dlužím omluvu za své předchozí chování. A jestli mi teď prokážeš tu laskavost a budeš mi stát odpoledne po boku, řeknu ti úplně všechno, co budeš chtít slyšet. Tentokrát už od tebe neuteču.“

Pátrala v jeho výraze a hledala pravdu. „Proč to mezi tebou a tvými sourozenci tak skřípe? S bratrem jste přece dvojčata. Ta spolu většinou drží?“

„Udělal jsem něco, čím jsem svého tátu i Jonathana hodně naštval. Takže mě táta dokonce vyškrtl ze závěti, ale možná jsem si to doopravdy zasloužil. I přesto je všechny miluju, jsou pro mne všechno a udělal bych cokoli, abych ten rozkol zacelil… jestli je to ještě vůbec možné.“

Mohl ji přemlouvat, flirtovat s ní, tlačit, ale místo toho tam jen stál a díval se na ni tak intenzívně, až cítila, jak jí pod měkkou tkaninou trička tuhnou bradavky. Netušila, že je jejich fyzické propojení tak silné. Dneska a vlastně pokaždé, když jí vpadl do života.

„Dobře,“ souhlasila. „Půjdu s tebou.“ Platonické rande na pohřbu přece neznamená, že před ním již potřetí v řadě kapituluje. „Za půl hodiny budu připravená, stačí?“

Přikývl. „Děkuju, Fiono.“ Jeho pohled byl vážný a upřímný. „Moc to pro mě znamená.“

„Tak tady počkej. A když bude někdo zvonit, otevři. Čekám balík.“

Hartley se díval, jak odchází, a v duchu si přál, aby se k ní mohl připojit ve sprše a zapomenout na to, že mu celý jeho život exploduje pod rukama. Už jenom to, že s ním na pohřeb půjde, se rovnalo malému zázraku. Na nic dalšího nemělo smysl myslet, jakkoli dráždivé byly vzpomínky, které na tento malý dům má.

Žaludek se mu stále svíral, ale prudký nával touhy přece jenom opadl. Když bude mít odpoledne Fionu po boku, nějak to zvládne.

Než si stačil vytáhnout mobilní telefon, aby si zkontroloval maily, vyrušilo ho hlasité klepání na dveře. Doručovatel na prahu jen zářil, ale jeho nadšení rychle opadlo, když si uvědomil, kdo mu otevřel.

„Vezu nějaké balíčky,“ vypravil ze sebe.

„To jsem pochopil,“ odpověděl Hartley mírně, jako by chtěl utišit jeho zklamání.

Chlapci bylo sotva dvacet a nyní se nenápadně snažil nakukovat dovnitř. „Fiona je ale bude muset podepsat.“

Hartleyovy majetnické instinkty se rázem probudily k životu. „Slečna Jamesová je ve sprše.“

Mladík ihned rozpoznal, co se mu Hartley snaží naznačit. „Tak byste to asi mohl podepsat i vy,“ obrátil a celý zčervenal. „Myslím.“

„Také myslím,“ souhlasil Hartley a naškrábal své jméno na tablet, který mu mladík nabídl. „A vyřídím jí, že pozdravujete.“

Doručovatel mu předal tři objemné krabice. Hartley se s ním kývnutím hlavy rozloučil a rázným gestem za ním zavřel dveře. Samozřejmě mu nevyčítal, že se do Fiony nejspíš zamiloval, ale Fiona si ve svém životě zaslouží opravdového muže.

Byl si vědom ironie svých myšlenek. Zároveň ho napadlo, co asi dělala celé ty týdny a měsíce, po které on cestoval po světě. Má snad někoho, kdo by mohl proti jeho přítomnosti zde protestovat?

Další sevření žaludku mu napovědělo, že mu tato otázka dělá mnohem větší starost, než jakou si je ochoten přiznat. Jak se to jen stalo, že je tak posedlý ženou, kterou zná všehovšudy necelý týden. I přesto všechno, ze všech lidí, které mohl k účasti na pohřbu svého otce přesvědčit, si vybral právě ji.

A momentální klid, který se mu po jejím souhlase rozhostil v duši, mu napovídal, že se rozhodl správně.

V následujících měsících a týdnech se toho hodně změní. I když mu jeho bratr stále nevěří a sestra mu bude vyčítat, že na tak dlouho zmizel, budou spolu muset všichni tři spolupracovat, aby složitou rodinou situaci vyřešili.

A jen on skutečně věděl, jak to bude složité.

Zvuk z chodby ho přiměl zvednout hlavu. „Fiono,“ vydechl a hlas mu uvízl v hrdle. „Vypadáš úžasně.“

Měla na sobě klasické černé šaty bez ramínek, které jí sahaly po kolena. Černé sandály zdůrazňovaly její štíhlé nohy s krásně tvarovanými lýtky. Polodlouhé vlasy si stáhla dvěma starožitně vyhlížejícími sponami. I přesto jí po stranách obličeje padaly dva volné, nakadeřené prameny, které jí propůjčovaly téměř andělský zjev. „Myslíš, že je to v pořádku? Už dlouho jsme na žádném pohřbu nebyla,“ otázala se a pohrávala si s jednoduchými perlovými náušnicemi, které ladily s náhrdelníkem na krku.

„Jsi naprosto dokonalá,“ vydechl.

DRUHÁ KAPITOLA

Pohřby nemá rád nikdo a Fiona si byla vědoma, že návštěva právě tohoto pohřbu, na kterém je navíc zavěšená do muže, jenž se k ní už dvakrát zachoval tak podle, nedává ani ten nejmenší smysl.

Přesto tu ale stála.

Charleston se doslova koupal v letním slunci. Město mělo kouzlo tradiční staré jižanské kultury. Stačilo zavřít oči a po ulicích lemovaných platany opět korzovaly dámy v krinolínách. Velké honosné domy s rozlehlými zahradami, všude patina z generace na generaci děděného bohatství. Až dál, na předměstí jste tu a tam narazili na stopy chudoby, ale tady v historickém centru převládalo bohatství a vysoké společenské postavení.

Než oba dorazili do obřadní síně přímo v srdci města, Fiona definitivně pochopila, že Hartley má nějaký problém. Za celou dobu prakticky nepromluvil, ale přesto velmi silně vnímala jeho přítomnost.

Řídil naprosto nedbale a lehkomyslně, jako by ho nezajímalo, co se může stát. Jeho výraz přesto vyjadřoval největší možné napětí.

Přesto se nedokázala odpoutat od vzpomínek na jejich předchozí setkání. Alespoň ona, protože Hartley byl zjevně až příliš zaneprázdněný sám sebou, aby si na jejich společnou noc vůbec vzpomněl.

„Je ještě něco, co bych měla o dnešním odpoledni vědět?“ zeptala se. „Nerada bych řekla něco, co bych neměla.“

Hartley se na ni roztržitě podíval, načež zacouval na volné parkovací místo před smuteční síní. „Prostě dělej všechno jako já. Moje sestra Mazie bude nejspíš hodně rozrušená. Zatím ani neví, proč jsem byl tak dlouho pryč.“

„V tom tedy rozhodně není sama,“ neodpustila si Fiona.

Hartley ignoroval její sarkasmus a pokoušel se jí zasvětit do situace. „Dále tam bude její manžel J. B., to je náš starý rodinný přítel a zároveň nejlepší kamarád mého bratra.“

„Rozumím.“

„Jonathan je mé dvojče a nedávno prodělal těžkou operaci mozku, ale už se zcela zotavil. Jeho žena se jmenuje Lisette a už roky pracuje pro naši firmu.“

„A tvoje matka? O té ses ještě ani nezmínil.“ Fiona si uhladila šaty a vystoupila z vozu. Nečekaná setkání se zcela neznámými lidmi jí nedělala ani trochu dobře. „O matku tady nejde. Jediní lidé, s nimiž budeš muset mluvit, jsou mí sourozenci a jejich partneři.“

Pakliže ji chtěl svými slovy uklidnit, příliš se mu to nepovedlo. Minimálně jí napověděl, že jeho rodina má ve skříni hezkých pár kostlivců. Proč jinak by si dělal starosti se setkáním s bratrem a sestrou? Fiona začínala tušit, že nebyla sama, s kým Hartley přerušil veškeré vztahy.

Na místo dorazili brzy. Hartley potřeboval čas, aby si mohl nejprve promluvit s rodinou. Když ji vzal za ruku, aby společně vystoupali po schodech ke dveřím červené cihlové budovy, měla pocit, že ani nevnímá, že ji drží.

Těsně přede dveřmi se zastavila a stiskla mu prsty. „Bude to v pořádku,“ snažila se mu dodat podporu. „Tímhle si musí čas od času projít každá rodina. Zvládneš to. Vy všichni to zvládnete.“

Na tváři měl vážný, nepřístupný výraz. „Smrt je jedna věc, jednání s těmi živými věc druhá.“

Jeho podivná slova jí dlouho zněla v hlavě a naznačovala komplikovanost nadcházejícího rodinného setkání.

Jako první je zpozorovala Mazie. Vrhla se k bratrovi a padla mu kolem krku, tvář celou mokrou od slz. „Přísahala jsem, že ti nikdy neodpustím, ale jsem moc ráda, že jsi přišel.“

Fiona se lehce odtáhla a dívala se, jak se Hartley objímá se sestrou. Mazie měla světlejší pokožku než její bratr, ale rodinnou podobu nebylo možné přehlédnout. Fiona si ve srovnání s její přirozenou elegancí a krásou připadala žalostně obyčejná, jen Maziiny šperky musely stát celé jmění.

Hartley se k ní natáhl a přitáhl si ji blíž. „Mazie, tohle je moje kamarádka Fiona Jamesová. Požádal jsem ji, aby mě dnes doprovodila.“

Fiona protáhla obličej. „Říkala jsem mu, že na pohřeb žádný doprovod nepotřebuje, ale nedal si říct.“

Mazie se usmála a otřela si slzy. „To je celý on, ale okamžik, ty jsi ta malířka Fiona Jamesová? Máme doma několik tvých obrazů. Západ slunce v Everglades a Jarní tání pod Větrnou horou. Strašně se nám líbí. Máš neuvěřitelný talent.“

„Děkuju,“ pokývala hlavou Fiona a nevěděla, jak se na nečekaná slova chvály tvářit. Ještě pořád si nedokázala zvyknout, že o ní lidé již vědí.

„Jonathan je tady za rohem,“ pronesla Mazie, „možná bude nejlepší, když si odbydeš i setkání s ním,“ pokračovala směrem k bratrovi.

Hartleyeho pohled na okamžik potemněl. „Myslíš, že to bude v pořádku?“

„Věř mi,“ ujistila ho Mazie. „Když se jednou díváš smrti rovnou do očí, navždy tě to změní. Nebude dělat problémy.“

Hartley objal Fionu kolem pasu. „Jonathanovi stanovili špatnou diagnózu, ale naštěstí na to přišli včas.“

„To je dost děsivé,“ poznamenala Fiona.

Mazie přikývla. „Hodně. Už jsme si mysleli, že o něj přijdeme.“

Pokračovali dál chodbou a Jonathan už jim sám mířil v ústrety. A podle všeho slyšel i konec jejich rozhovoru. Ironicky se na bratra usmál. „Mám tuhý kořínek, tak snadno se mě nezbavíš.“

Oba bratři se poměřovali pohledy, napětí mezi nimi se dalo doslova krájet. Nebylo pochyb o tom, že jsou jednovaječná dvojčata, ale nebylo těžké je od sebe odlišit.

Oba byli snědí a opálení, měli stejné hnědé oči a kaštanové vlasy. Ale Hartley je měl delší, vybledlé sluncem. Působil jako někdo, kdo tráví většinu času venku. Jonathan, na druhou stranu, vzbuzoval dojem muže zavřeného celý den v luxusní kanceláři v nejvyšším patře firemního mrakodrapu. Oholený, v bezchybném obleku, s ostře řezanými rysy a pečlivě upraveným účesem představoval dokonalý prototyp mužské krásy.

Hartley Fionu i nadále objímal kolem pasu a pokýval hlavou. „Ahoj, Jonathane.“

Mazie si netrpělivě povzdechla. „Tak už se vy dva konečně obejměte.“

Bratři její poznámku ignorovali a dál se na sebe beze slov dívali. Jonathan zareagoval jako první a natáhl k bratrovi ruku. „Vítej zpátky, Hartley.“

Přestože Fiona stále netušila, co přesně se v rodině odehrálo, byla si jistá, že se právě stala svědkem velmi klíčového okamžiku.

„Děkuju,“ pronesl Hartley tiše. „I já jsem rád zase doma, i když takto jsem si to opravdu nepřál. Mrzí mě, že jsem tu nebyl, když se to stalo.“

Mazie znovu vzlykla. „Nikdo s ním nebyl. Zemřel ve spánku. Našla ho až pomocnice v domácnosti.“

„Sakra,“ uniklo Hartleyemu. „Věděl jsem, že na tom není nejlíp, ale vážně jsem si myslel, že tady bude snad navždycky.“

„To my všichni.“ Jonathan se podíval na hodiny. „Chceš se na něj podívat?“

Fiona cítila, jak se Hartley celý zachvěl. „Ano,“ odpověděl zastřeným hlasem.

O pár okamžiků později již stáli všichni čtyři před rakví. Gerald Tarleton býval mohutný muž, ale ve smrti působil křehce a staře. Fiona věděla, že zbudoval rozsáhlé loďařské impérium, které nyní přejde na jeho děti, a znovu se neubránila myšlence na jejich matku. Je stále naživu? Proč o ní nikdo nemluví?

Netrvalo dlouho a připojili se k nim i J. B. a Jonathanova žena Lisette. Mazie je všechny představila a její manžel ji objal kolem ramen. „Už neplač, miláčku, to bude zase dobré,“ utišoval ji a osušil jí slzy kapesníkem.

Fiona pocítila osten závisti. Najde i ona někdy muže, který o ni bude takhle dojemně pečovat?

Žaludek se jí sevřel napětím. Kolem rakve byly rozložené věnce a květiny a ze silné vůně karafiátů se jí málem zatočila hlava. Na čele jí vyrazil studený pot.

Neměla by se jednoduše sebrat a utéct? Tohle přece není její rodinná krize. Najednou věděla, že potřebuje trochu času, aby se vzpamatovala. Než se ale stačila vytratit, objevil se za jejich zády ředitel pohřebního ústavu a tichým zakašláním na sebe upozornil.

„Hosté již přijíždějí,“ informoval je obřadně vážným tónem. „Kdybyste byli tak laskavi a následovali mě do předsálí. Otevřeme dveře a já vás pak uvedu.“

Tohle byla její šance. Vytratila se nenápadně stranou a vběhla na dámské toalety. Jakmile se ocitla v kabince, zvedl se jí žaludek. K čertu se vším. Připadala si strašně. Její život byl zpravidla klidný a pokojný. A tak se jí to líbilo. K čertu s Hartleyem, že ji zatáhl rovnou doprostřed téhle rodinné šlamastyky.

Když přešlo to nejhorší, vypláchla si ústa a přiložila si na zátylek kapesník namočený ve studené vodě. Pak si upravila make-up a podívala se na sebe do zrcadla. Stres a konfrontace nebyly nikdy její silnou stránkou. Nestabilní dětství si jednoduše vybralo svou daň.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Miliardář s duší rebela.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.