Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Whitney G.: S pozdravem Carter

Vydání první

Copyright © 2015 by Whitney G.

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2388. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Sincerely, Carter a Sincerely, Arizona

vydaných v roce 2015

Český překlad © Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover designed by Najla Qambers of Najla Qambers Designs

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1457-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1458-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

WHITNEY G.

S pozdravem Carter

Pro Tamishu Draperovou.

Jsi doslova ta nej nej nejlepší kamarádka, jakou si holka může přát…

Děkuju ti za nekonečná setkání a rozhovory ve Starbucksu, které vedly k napsání této knihy!

(A ano… jsem si vědoma, že název „S pozdravem Carter“ byl tvůj nápad, a jsem ti za to vděčná.)

(A ne, Chrisi Drapere, nenapíšu věnování i tobě jenom proto, že jsi její manžel… CHA.)

PROLOG

Carter

Pořád si vzpomínám, tak zřetelně, až mi z toho vstávají chloupky na zátylku, jak ta blbost začala. Alespoň z mého pohledu.

Bylo mi deset a mí rodiče – Jamesovi bydlící na Joyce Avenue 1100 – pořádali u nás doma charitativní akci. Uprostřed večeře v hodnotě tisíce dolarů se můj otec rozhodl pronést zbytečný projev.

Tenhle přes metr devadesát vysoký muž s ryzíma americkýma modrýma očima a skutečný lakomec mluvil o tom, jak chce investovat do zdravějšího jídla pro děti ve škole. Taky chtěl pomoct investovat do lepších kázeňských ideálů, protože věděl o jistém dítěti (tedy o mně), které by se nedokázalo vyhnout potížím, ani kdyby mu šlo o kejhák.

Přesto si nic z těchto ideálů nezasloužilo cedulku hovadina – to až ty další. Zvedl sklenici k přípitku všem přispěvatelům v místnosti a pronesl: „Považuju každého, kdo tu dnes je, za svého přítele. Pokud nejste přítel, jste člen rodiny a rodinu máme navěky. Hlavním důvodem, proč to říkám právě teď, je, že mě můj zesnulý otec naučil velice důležitou věc, která mi uvízla v paměti: Někteří lidé vstoupí do vašeho života z určitého důvodu, někteří na krátké období, jiní na celý život.“

Následoval hlasitý potlesk, jásot a místností se ozývaly srdečné odpovědi: „Pravda… Ryzí pravda…“ Potom se jeden starší muž ke mně sklonil a pronesl: „Tvůj otec má pravdu, víš? Pamatuj si všechno, co právě řekl.“

„A co právě řekl?“

„Řekl, že někteří lidé vstoupí do tvého života z určitého důvodu, někteří na krátké období, jiní na celý život.“ Usmál se. „Na to bys neměl nikdy v životě zapomenout.“ Mrkl na mě a odešel.

Tenkrát jsem to ještě nevěděl, ale můj otec a jeho přelétavý stoupenec prakticky předpověděli moji budoucnost…

Pár let poté, co ten projev pronesl, mu muselo dojít, že svému „důvodu“ v mém a matčině životě už učinil zadost, protože nás oba opustil. A několik let potom se rozhodla moje matka, že její „krátké období“ rodičovství skončilo, že ji už být matkou nebaví – že své pravé poslání nalezne v kuřáckých barech a kasinech. A co se týká kolonky „na celý život“, na mysl mi přišla pouze jediná osoba, která se tomu blížila.

ČTVRTÁ TŘÍDA

Carter

Milá slečno Carpenterová,

omlouvám se, že jsem včera ve třídě zlobil. Neměl jsem v úmyslu dělat rozruch a mrzí mě, že jsem vám rozbil nejlepší pera, ale nemrzí mě, že NENÁVIDÍM Arizonu Turnerovou.

Je ošklivá a fakt moc mluví. Nevím, proč ji nikdy nepošlete do ředitelny, jako tam posíláte mě. Zaslouží si být taky potrestaná. Doufám, že zítra umře, abych ji už nemusel vidět, ani tu její kovovou hubu.

S pozdravem

Carter

Usmál jsem se a podal dopis mámě. Doufal jsem, že tentokrát to bude ono – že mě nepřinutí, abych to zase celé přepsal.

Už mě unavovalo, jak mě Arizona pořád dostává do problémů a směje se tomu. Myslela si, kdovíjak není chytrá, protože zná ve škole odpovědi na všechny otázky, jenže já jsem je znal taky. Zejména díky tomu, že jsem věděl, kde naše učitelka schovává řešení, a vždycky o obědové přestávce jsem ho ukradl.

Moji rodiče se osobně znali s jejími rodiči, protože museli kvůli mně – prý jsem si „na ni zasedl“ a „rozbrečel ji“ – pořád chodit na schůzky do školy, nikdo mi však nevěřil, když jsem jim říkal, že si pokaždé začala ona.

Pokaždé si začala…

„Cartere…“ Maminka se zhluboka nadechla a zavrtěla hlavou. „Tohle je strašný dopis. Je horší než ty tři, co jsi napsal předtím.“

„Jak to? Tentokrát jsem Arizoně vůbec nenadával. Jenom jsem napsal, že chci, aby umřela.“

„Nemyslíš, že ubližuješ jejím citům, když o ní říkáš, že je ošklivá?“

„Ale ona je ošklivá.“

„Není ošklivá.“ Do místnosti vešel táta. „No, možná ta rovnátka v jejích ústech jsou, ale jako celá? Je docela roztomilá.“

„To jako myslíš vážně?“ Máma se na něj zamračila a on se zasmál.

„Promiň.“ Přišel blíž a poplácal mě po zádech. „Není hezké někomu říkat, že je ošklivý, synku. Bez ohledu na to, jak moc ho nesnášíš. Nesmíš té Arizoně dovolit, aby se ti dostala pod kůži. Tohle už je letos popáté, co ses dostal do maléru.“

„Poosmé,“ opravila ho máma. „Minulý týden ji shodil z houpačky, když byla ve vzduchu.“

Otec se na mě zadíval. „A cos provedl tentokrát?“

Neodpověděl jsem mu. Místo toho jsem sklopil oči k podlaze.

„Uprostřed písemky z matematiky vstal a řekl: ,Nenávidím tě, Arizono‘,“ odpověděla máma. „Potom té chudince sebral papír, na který psala písemku, zmuchlal ho a hodil přes třídu… Minul a náhodou srazil na podlahu učitelčina oblíbená skleněná pera.“

Táta potřásl hlavou a povzdechl si. „Prostě s tou holkou přestaň mluvit, rozumíš? Ani se jejím směrem nedívej. Musíš se ji naučit za každou cenu ignorovat. Něco mi stejně říká, že pro tebe nebude osobou ,na celý život‘. Máš ji v životě jen nakrátko, brzy odejde. Věř mi.“

„Ráda vidím, že se k tomu konečně stavíš jako dospělý.“ Máma roztrhla můj dopis a pohlédla na mě. „Ty se teď posaď, napiš milý dopis svojí paní učitelce a ještě milejší Arizoně a slib jí, že už na ni nebudeš zlý. Zkus taky vymyslet něco hezkého, co bys jí napsal. Možná by ses mohl zmínit o těch pěkných šatech, co vždycky nosí?“

Zasténal jsem, ale popadl jsem pero a začal psát.

Musel jsem napsat ještě pět dopisů, než jsem to měl správně, protože mě máma přinutila vynechat slova jako „hloupá“, „nenávidím“ a „umři“, ale kolem půlnoci už to bylo konečně dokonalé. Potom jsem si slíbil, že až zítra předám Arizoně svůj dopis, už nikdy s ní znovu nepromluvím…

Další den ve škole jsem velmi brzy položil omluvný dopis na učitelčin stůl, odešel do nejvzdálenější řady a dosedl na nejposlednější židli. Potom jsem si vytáhl domácí úkoly a pokusil se dokončit několik matematických úloh, než začne vyučování.

Počítal jsem na prstech čtyři krát sedm a uviděl Arizonu, jak si sedá vedle mě.

„Dobré ráno, Cartere,“ pozdravila.

Předstíral jsem, že ji neslyším.

„Cartere?“ Poklepala mě po rameni a já jsem zapsal na papír dvacet osm.

„Haló?“ Poklepala mě ještě silněji. „Cartere? Cartere?“

„CO JE?“ Konečně jsem se na ni podíval.

„Nemáš pro mě dneska něco? Něco milého a důležitého?“ Usmála se tou svou velkou kovovou hubou.

Fuj. Je tak hnusná… „Ne.“

„Nepřinutila tě máma, abys mi napsal další omluvný dopis?“ Založila si ruce. „Protože přesně to dnes ráno říkala po telefonu mojí mámě.“

„No, ta tvoje máma musí být hluchá a blbá, protože jsem pro tebe nic nenapsal.“

„Cože?“ Zalapala po dechu. „Odvolej to, nebo to na tebe prásknu!“

„Tak do toho, práskni!“ Pokrčil jsem rameny a čekal, jestli zvedne ruku a poví to na mě jako vždycky.

Nezvedla ji. Jenom na mě zírala. Potom sáhla do kapsy a hodila na moji lavici složený papír.

Chtěl jsem ho zmuchlat do kuličky a mrštit jí ho přímo do obličeje, jak jsem to měl udělat včera, místo toho jsem ho však otevřel a četl.

Milý Cartere,

omlouvám se, že jsem tě včera přinutila zlobit a že jsi kvůli tomu rozbil pera slečny Carpenterové, ale nemrzí mě, že tě NENÁVIDÍM. Jsi ošklivý a fakt moc mluvíš. Proto tě vždycky dostanu do problémů, protože neumíš zmlknout a myslíš si, že všechno víš, ALE NEVÍŠ! Opravdu si přeju, aby tě už brzy srazil autobus, protože stojíš za hovno. Za VELKÉ hovno.

Bez pozdravu

Arizona

Ten samý den se z nás stali nejlepší kamarádi…

1. SKLADBA: Blank Space (3:47)

Carter

SOUČASNOST

Sex už mi nestačí…

Zavrtěl jsem hlavou, zatímco Emily, moje současná přítelkyně, běhala na pláži kolem mě. V jasně červených bikinách se usmívala, stříkala na mě vodu a sbírala žárlivou pozornost poblíž stojících chlapů. Čas od času, když jsem jí úsměv oplatil, si odmotala foťák ze zápěstí a postavila se vedle mě. Zvedla ho vysoko nad nás a zapištěla: „Čas na selfie! Nejroztomilejší pár na světě!“

Abych byl upřímný, zvenčí je všechno na téhle ženské téměř dokonalé. Se světle zelenýma očima a plnými měkkými rty je neskutečně nádherná. Má nakažlivý smích, který dokáže přimět k úsměvu i toho největšího mrzouta, a podobný smysl pro humor jako já. Je přirozeně temperamentní, takže i cizí člověk při prvním setkání s ní uvěří, že je ta nejlepší kamarádka, a její touha po sexu je za zavřenými dveřmi skoro stejně silná jako moje.

Jenže tím její příjemné vlastnosti končí a já jsem na to bohužel přišel moc pozdě.

Pár měsíců potom, co jsme spolu začali chodit, se začala ukazovat její pravá povaha. Zaprvé jsem zjistil, že její přirozeně temperamentní osobnost není vůbec „přirozená“, že je to vedlejší efekt nelegálních psychostimulantů, kterých často brala velké dávky. Zadruhé mi, kdykoli jsme nebyli spolu, každou hodinu psala zprávu: „Chybíš mi, zlato. Kde jsi?“ Pokud jsem jí neodpověděl do tří minut, poslala další zprávu: „Jsi mrtvý? JSI MRTVÝ?“ A posledním důvodem, proč tenhle vztah rozhodně ukončím spíš dříve než později, je její nový divný sexuální fetiš: před i po sexu ráda leze po pokoji po všech čtyřech a vrní jako kotě. Dokonce mňouká, když se udělá.

Jsou věci, které prostě dlouhodobě nesnesu…

„Hej, ty!“ Emily po mně stříkla vodu a probrala mě z myšlenek. „O čem tam přemýšlíš?“

„O spoustě věcí…,“ přiznal jsem.

„Proto tě mám ráda, Cartere.“ Usmála se. „Neustále jsi ponořený hluboko v myšlenkách, přemýšlíš o důležitých věcech…“ Zvedla nad nás foťák. „Hluboce zamyšlené selfie!“

„Jasně…“ Počkal jsem, dokud necvakla fotku. „Připravená zamířit zpátky?“

„Skoro! Dej mi pět minut. Chci se brodit kousek dál a ještě naposledy cítit vlny na své hrudi.“

Přikývl jsem a sledoval ji, jak vklouzla do oceánu – vábila mě, ať se k ní připojím, ale jen jsem se přinutil na ni usmát a zůstal stát. Pořád jsem přemýšlel a uvažoval, proč jsem nikdy s žádnou ženou, se kterou jsem chodil, nedokázal překonat hranici šesti měsíců – proč jsem v sobě nikdy nenašel dost síly, abych s ní zůstal další vteřinu.

„Fajn!“ Emily se připojila ke mně na břehu. „Už jsem připravená se vrátit, jestli chceš, Cartere. Vím, co máš ve skutečnosti na mysli…“ Přitiskla mi ruku do rozkroku. „Mňau.“

Ježíši.

Odsunul a sevřel jsem její ruku a vedl ji zpátky k sobě domů.

„Nezajedeme zítra do parku Everglades, co říkáš?“ zeptala se.

„Myslím, že bysme si o tom měli promluvit zítra… Vlastně si musíme promluvit o spoustě věcí.“

„Hmm.“ Sevřela mi ruku. „To zní, jako že mě k sobě konečně pustíš a prozradíš mi všechna svá hluboká, temná tajemství…“

„Žádná hluboká, temná tajemství nemám.“

„No, ať už chceš zítra mluvit o čemkoli, nebudeme o tom mluvit U Gayle, jo?“

„Cože?“ Pohlédl jsem na ni a povytáhl obočí. „Proč ne?“

„Protože i když vím, že máš rád jejich jídlo – a já taky – to místo nesnáším. Jako sedět tam, víš?“

„Vlastně ne.“

„Prostě mám pocit, že to není to pravé místo pro nás jako pár, víš? Každý pár potřebuje vlastní místo, ze kterého je na větvi. Když už o tom mluvím, napadlo mě, že musíme dát na Facebook víc našich společných fotek. Já tam zítra hodím ty, co jsem dnes pořídila. Co říkáš na popisek: „Bože, můj kluk mě jako překvapení vzal na výlet na pláž? Hashtag miluje mě, hashtag nežárli, hashtag vždy za mě utrácí peníze.“

„Pláž je zdarma…“

Nevšímala si mé poznámky a dál žvanila, nakonec přešla od našich profilů na sociálních sítích k tomu, jak moc si na mně chce večer zarajtovat, jenže sotva jsme vkročili ke mně domů, svalila se na postel a usnula.

Ulevilo se mi. Vzal jsem si z lednice pivo a opřel se o kuchyňskou linku. Musím si promyslet zítřejší rozchod. Potřebuju to udělat krátce, rychle a jít přímo k věci.

„Není to tebou, je to mnou…“ „Prostě si nejsem jistý, jestli jsem opravdu ten muž, kterého hledáš…“ „Hele, podívej, jde o to podivné hraní si na kočku, co děláš…“

Ne, ne… Musím být diplomatický… Hmmm…

Vygooglil jsem si „Nejlepších deset způsobů, jak se s někým rozejít“, jenže vyhledávač selhal a místo toho se objevil příchozí hovor. Volala mi nejlepší kamarádka Arizona.

„Ahoj?“ Zvedl jsem to.

„Mňauuuu…,“ zašeptala. „Mňauuu… mňau!“

„Jdi do háje, Ari.“

Zasmála se. „Děláš teď něco? Neruším tě při něčem?“

„Vůbec ne.“ Vešel jsem do ložnice a zaklepal na zeď, abych zjistil, jestli se Emily probudí. „Právě jsem se vrátil z pláže. Emily usnula, sotva jsme dorazili.“

„Nesnědla moc šanty? Mně se to stává pořád.“

„Máš důvod, proč mi sakra voláš, Ari?“

„Mám.“ Zasmála se. „Mám.“

„Chceš se o něj podělit, než zavěsím?“

„Jo… Myslím, že se dnes konečně chci se Scottem vyspat.“

„Fajn. Tak se dnes konečně se Scottem vyspi.“

„Ne, ne, ne…“ Její tón zvážněl. „Prostě si nejsem jistá, jestli mám, nebo ne, víš? Mám takovej divnej pocit…“

„Jakej pocit?“

„Že to není dobrej nápad, že není správná doba.“

Povzdychl jsem si. Kdykoli Arizona uvažuje, že se vyspí s chlapem, potřebuje kvůli tomu pořádat vnitřní šetření. Všechno musí být poměřováno z hlediska rizik a výnosů, až po „sílu polibků“, „průměrnou délku a kvalitu schůzek“ a „faktor dlouhodobého vztahu“. Přestože to popírá, vím, že má v telefonu uloženou tabulku, do níž si značí všechny tyhle směšné faktory, a že si pokaždé zakládá novou, když s někým začne randit.

„Hele,“ řekl jsem, „jestli s ním nechceš spát, tak s ním nespi. Řekni mu, že ještě nejsi připravená.“

„Myslíš, že mu to nebude vadit? Jsme spolu už osm měsíců.“

„Cože?“ Málem jsem se zadusil pivem. „Už je to osm měsíců?“

„Už chápeš? Jde o to, že vím, že on má pocit, že k tomu dnes dojde, protože jsem to nepřímo naznačila, ale… Nevím. Nejsem si jistá, jestli mi za to riziko stojí. Nechci se znovu spálit…“

„Počkej minutku.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Kde právě teď jsi?“

„Ve Scottově bytě.“

„A kde je k čertu on?“

„Šel do lékárny koupit kondomy.“

„Aspoň má srdce na pravým místě…“ Obrátil jsem oči v sloup. „Teď ale vážně, jestli si nejsi stoprocentně jistá, pověz mu to, cos řekla právě mně. Bude to muset pochopit.“

„A jestli ne?“

„Najdi si někoho, kdo to pochopí.“

„Jasně,“ vydechla. „Stále přemýšlíš o tom, že se o tomhle víkendu rozejdeš s Emily, nebo ještě zkusíš, jestli to bude fungovat?“

„Ne.“ Došel jsem ke dveřím ložnice a zavřel je, než jsem rozvedl odpověď. „Je rozhodně konec. Už k ní nic necítím a jsem příšerně unavenej ze všech těch hádek, z jejího nevypočitatelnýho bláznivýho chování a z pocitu, že s ní musím být přesně co hodinu v kontaktu.“

„Je to už tvůj čtvrtej rozchod za rok. Myslím, že je na čase, abys dal vztahům na chvíli pokoj.“

„Žádnej strach,“ odpověděl jsem. „Už jsem konečně akceptoval, že nejsem typ na vztahy, a od zítřka dám svůj nezadanej status jasně najevo. Stejně potřebuju být volnej a užívat si, než půjdu na práva.“

„Takže mi říkáš, že tohle léto z tebe bude děvkař?“

„Jen to naznačuju.“ Usmál jsem se. „To je rozdíl.“

„Ve skutečnosti není… Ach! Musím jít! Scott právě zastavil před domem. Zavolám ti zítra. Čau!“

Zavěsil jsem a popadl z lednice další pivo. Jak jsem zavíral dveře, kolem hlavy mi proletěl talíř – jen centimetry od mého ucha. Narazil do zdi a roztříštil se na podlahu.

„Co to –“ Otočil jsem se a spatřil Emily se zarudlým obličejem. „Co to s tebou sakra je?“

„Se mnou?“ Hodila po mně další talíř a minula. „Co je sakra se mnou? Co je do prdele s tebou?“

„Jenom jeden z nás teď používá talíře jako potenciální vražednou zbraň…“

„Ty se se mnou chystáš zítra rozejít? Pár dní před koncem školy?“

„Jestli řeknu jo, přestaneš po mně házet ty zatracený talíře?“

Hodila ještě jeden. Přistál blízko sporáku. „Myslela jsem, že spolu v létě pojedeme na dovolenou! Měla jsem v plánu tunu selfíček a sexu, ale ty jsi najednou ochotný to zahodit? Prostě jenom tak?“ Mluvila rychleji než kdy jindy. „Vím, že ti pořád posílám zprávy, ovšem jenom proto, že mám o tebe starost a mám tě moc ráda. Mým hlavním oborem je žurnalistika, takže vidím příběhy, ze kterých by ti vybuchla hlava… Lidi tam venku umírají každý den, Cartere. Každý den.“

„Fajn…“ Zavrtěl jsem hlavou. „Kolik přesně adderallu sis dnes vzala?“

„Když odložím naši dokonalou budoucnost stranou, ty se se mnou rozcházíš a já se o tom musím dozvědět z telefonního hovoru, když si voláš s někým jiným? To je postavený na hlavu, Cartere! Je to úplně šílený!“

„Máš pravdu.“ Zvedl jsem ruce, jako že se vzdávám. „A vlastně mě to moc mrzí, ale ano, zítra se s tebou rozcházím. No, spíš asi právě teď…“ Rozhodl jsem se vyzkoušet diplomatickou větu číslo jedna. „Není to tebou, je to mnou…“

„To jako fakt myslíš vážně?“

Zkusil jsem tu druhou: „Prostě si nemyslím, že jsem opravdu ten muž, kterého hledáš.“

Dlouho mlčela a jen na mě nevěřícně zírala. Doufal jsem, že se mi to nepokusí rozmluvit, jinak budu muset použít méně diplomatické důvody a vyhýbat se dalším talířům.

„Víš ty co?“ Odložila zbývající talíře, co držela v ruce, a hodila si kabelku přes rameno. Potom se vydala ke mně. „Měla jsem to vědět už dávno. Měla jsem tušit, že mi nikdy neodhalíš svou duši, jako jsem ji já odhalila tobě.“

„Klidně tu můžeš přes noc zůstat,“ nabídl jsem, rád, že to jaksi akceptovala. „Nikdy jsem neřekl, že tě vyhodím. Zítra tě můžu odvézt domů.“

„Ach! Tak teď si chceš hrát na džentlmena?“ zasyčela. „Prosím tě! Venku na mě čeká moje kamarádka.“

„Aha, v tom případě… Je mi líto, že nám to nevyšlo.“

„Ale není,“ prohlásila a přistoupila blíž. „Není ti to líto, protože ty ve skutečnosti přítelkyni nechceš, Cartere. Nikdy jsi žádnou nechtěl. A chceš vědět proč?“ Ze rtů jí uniklo tiché předení a to mě ještě víc přesvědčilo o tom, že ukončit tenhle vztah je to nejlepší rozhodnutí.

„Zeptej se mě proč.“ Strčila mě do ramene. „Zeptej se mě, proč nepotřebuješ zatracenou přítelkyni!“

„Proč nepotřebuju přítelkyni, Emily?“

„Protože už jednu máš… Vždycky jsi ji měl…“ Zatlačila do mě ještě víc. „Jmenuje se Arizona Turnerová.“

Povytáhl jsem obočí. Dokonale mě zmátla.

„Takže, do prdele s tebou i s ní a doufám, že tvůj maličkej ptáček –“

„Byl obrovskej, když jsi na něm včera rajtovala…“

„To je fuk! K čertu s tebou, Cartere.“ Vrazila do mě ramenem a zamířila k bočním dveřím. Otočila několikrát klíčem a tahala za kouli.

„Musíš odejít předními dveřmi,“ poradil jsem jí, aniž bych se pohnul. „Nové zámky, vzpomínáš?“

„Ach, ano… Úplně jsem na to zapomněla. Řekla jsem ti vůbec, že se mi ty nové zámky, cos vybral, líbily?“ Přesunula se k hlavním dveřím, otevřela je a ohlédla se přes rameno. „Fakt se mi líbily, takové umělecké a unikátní. Kolik že jsi za ně zaplatil?“

Jen jsem na ni prázdně hleděl.

„No…,“ pronesla a přeskočila zpět do naštvaného tónu. „Sbohem, Cartere Jamesi… A TÁHNI DO PRDELE… s něčím drsným jako šmirgl!“

Hned poté následovalo nevyhnutelné bouchnutí dveřmi.

Vrátil jsem se do ložnice, abych se ujistil, jestli něco nezničila, jestli se nepokusila po sobě zanechat pomstychtivou značku, a našel jsem to. Zarámované fotky, které jsem měl pověšené na zdi – jediné fotografie mých rodičů – ležely na podlaze. Navíc se jí nějak podařilo pootvírat všechny moje šuplíky a vyházet jejich obsah, aniž by nadělala hluk.

Proč si tohle neustále dělám?

Byl jsem otrávený, přesto se mi ulevilo, že dnešní noc strávím sám. Vrátil jsem všechno na své místo – nejdřív jsem znovu pověsil ty fotky.

Když jsem naházel všechny tužky a pera zpátky do šuplíku, uslyšel jsem, jak mi v kapse zvoní mobil. Arizona, už zase.

„Ano?“ Zvedl jsem telefon k uchu. „Musím ti vysvětlit, jak sex funguje? Vím, že to bylo už dávno, ale opravdu to není tak složitý…“

„Scott mi dal kopačky!“

„Cože?“

„DAL MI KOPAČKY!“ Odfrkla si. „Ale víš co? Zavolám ti a povím ti o tom zítra, až se uklidním. Nechci, aby tě Emily obviňovala, že se mnou máš sex po telefonu.“

„Emily vlastně právě odešla.“ Začal jsem hledat klíče od auta. „Můžeme si promluvit.“

„Proboha, tak já ti to teda všechno povím!“ Její smysluplná řeč v tom okamžiku skončila. Kdykoli mi vykládala o rozchodu, byla to nekonečná přehlídka nadávek a výkřiků typu „Ten zatracenej vůl!“, „Nezasloužil si mě!“, „Bude se mu po mně stýskat!“, než začala mluvit srozumitelně.

„Ari…,“ řekl jsem, poté co o něm už posté prohlásila, že je zmrd. „Jenom mi řekni, co se stalo.“

„Jasně…“ Zhluboka se nadechla. „Vrátil se s těmi kondomy a najednou jsme byli napůl nazí, líbali se a blížili se k tomu… opravdu blížili… Jenže se mi vrátily ty divné pocity, tak jsem ho požádala, aby přestal, že nejsem připravená. Řekla jsem mu, že potřebuju ještě chvíli, abych si byla jistá, že dělám správnou věc. Potom jsem prohodila: ,Mimochodem, Carter si myslí, že bych měla –‘“

„Počkej, počkej, počkej…,“ zabrzdil jsem ji a konečně našel klíče od auta. „Ty ses zmínila o mně?“

„Jo, proč bych neměla? Pověděla jsem mu, cos mi řekl, že bych si měla být stoprocentně jistá, než se s někým vyspím. A on odpověděl: ,Fajn, to by stačilo. Skončili jsme. Vypadni odsud, sakra.‘“

„Určitě ti neřekl, abys sakra vypadla, Ari. Teď přeháníš.“

„Ale řekl!“ Už zase byla vytočená. „Fakticky, jak jsem odcházela, řekl mi, že když tě pokaždé žádám kvůli všemu o radu, měla bych jít a vyspat se s tebou.“

Ticho.

Potom jsme se oba hystericky rozesmáli.

„Bez urážky,“ pronesl jsem se smíchem, „ale nikdy bych s tebou nespal, natož abych se s tebou trápil ve vztahu.“

„Myslíš tím, že já bych se nikdy netrápila s tebou. Nejenom že jsi ten nejhorší přítel v historii, ale ani nejsi můj typ.“

„Evidentně.“ Otevřel jsem si v telefonu aplikaci na vyhledávání volajícího. „Výjimečně sexy, se svaly na všech správných místech a schopností přimět kteroukoli ženu, aby se se mnou vyspala po prvním rande, jsou v tvé hlavě kdovíproč politováníhodné vlastnosti.“

„To jako vážně? Poslouchal ses právě teď?“ Odfrkla si. „Prosím. Abys věděl, moje vlastnosti jsou daleko lepší a vyřazují jedním směrem uvažující muže jako ty: chytrá, vtipná a můj talent spočívá i jinde než v jazyku.“

„Vynechala jsi svou nejlepší vlastnost.“

„Kterou?“

„Permanentní nápis ,nezájem o sex‘ vyrytý na čele.“

Zasmála se, když jsem zaslechl tiché klepání na dveře.

„Vydrž vteřinku.“ Přitiskl jsem si telefon na hrudník, a jak jsem šel k hlavním dveřím, doufal jsem, že to není Emily.

Nebyla.

Byla to Ari, s opuchlýma zarudlýma očima a tím vším.

„Můžu přespat na tvém gauči, když Emily odešla?“ zeptala se a vešla dovnitř. „Nedává smysl, abych v tuhle hodinu šla celou cestu až domů, a trochu mě uráží, žes mi aspoň nenabídl odvoz, protože mě Scott zjevně vykopl. Víš, že má byt nedaleko odsud.“

„Vlastně jsem se právě připravoval, že pro tebe zajedu.“ Ukončil jsem telefonní hovor.

„No jasně.“ Očima zabloudila na mou paži. „Ty sis nechal udělat další tetování?“ Dotkla se nejnovějšího doplňku na mé potetované paži – další větve latinských vět na mém přerostlém cypřiši. „Kdy jsi to stihl?“

„Minulý týden. Říkal jsem ti, že o tom uvažuju.“

„Že o tom uvažuješ, ne že to opravdu uděláš…“ Znovu po něm přejela. „Líbí se mi. Ovšem ve svém profesním životě budeš muset rozhodně chodit v obleku. Nikdo si nechce najmout právníka s celou potetovanou paží.“

„Když to říkáš.“ Vytáhl jsem ze skříně na chodbě deku a podal ji Arizoně. „Můžeš spát v mé ložnici. Já se vyspím tady. Potřebuju přemýšlet.“

„O tom, jak se rozejít s Emily?“

„Ne, to už proběhlo. Zaslechla náš rozhovor a rozešla se se mnou ještě předtím, než jsi zavolala.“

„Páni. Fakt parádní podělanej den pro nás oba…“ Zamračila se, pak ale rychle přepnula do optimistické nálady. „Nechceš zajít v sobotu na oběd ke Gayle?“

„Proč ne? V poledne?“

„No, vlastně radši v jednu, jo?“ Zamířila k mé ložnici. „V poledne mám domluvenou voskovou depilaci třísel.“

„Proč si depiluješ tu část těla, kterou nikdo nikdy nevidí?“

„Já ji vidím.“

„Hmmm. Takže to je ten pravej důvod, proč jsi chtěla odložit dnešní sex se Scottem? Protože máš bobra, kterýho nechceš, aby viděl?“

„Cože? Cos to právě řekl?“

„Znám tě, Ari.“ Uculil jsem se. „A tys mě rozhodně slyšela. Je to ten pravej důvod?“

„Cartere…“

„Odkdy tě znám? Od páté třídy?“

„Od čtvrté.“

„To je totéž,“ pronesl jsem a všiml si, že se malinko červená. „Můžeš mi to říct. Nebudu tě kritizovat. Jenom ti navrhnu, aby sis klín pravidelně udržovala, místo aby sis dělala starosti s tím, že si ho na poslední chvíli necháš depilovat.“

„I kdybych měla bobra,“ řekla a protočila panenky, „což nemám, jsem si docela jistá, že by to nebyl na poslední chvíli můj hlavní důvod, proč se s někým nevyspat – zejména se svým přítelem.“

„Dobře,“ přikývl jsem. „Protože většině chlapů – chlapům jako já – na tom upřímně nesejde. A vzhledem k tomu, že asi dalších osm měsíců nebudeš s nikým nic mít, jen se ti pokouším ušetřit prachy. Možná bys ty peníze, co chceš o víkendu utratit za voskovou depilaci, mohla místo toho použít na nákup lepšího vibrátoru?“

Zabouchla dveře mojí ložnice a já jsem se smál, dokud jsem neusnul.

2. SKLADBA: Wildest Dreams (3:54)

Arizona

Proč člověku nikdy neřeknou, že obor, na který jste se přihlásili v druháku, může být právě tím předmětem, který ve čtvrťáku budete nesnášet? A jak můžou lidi upřímně očekávat, že v devatenácti letech víte, co chcete dělat po zbytek života, a že budete se svým rozhodnutím spokojená?

Směšné.

Ve třetím ročníku, někde mezi účetnictvím pro malé firmy a úvodem do daňového práva, jsem si uvědomila, že nenávidím obor podnikání jen o špetku míň než představu, že budu po zbytek života pracovat v kanceláři. Přestože umím dělat tabulky a statistiky jako nikdo jiný, nebaví mě to. Nesnesitelně a naprosto nebaví.

O své pravé životní vášni jsem neměla tušení, dokud jsem, rozčílená ze svého oboru, nezačala péct dortíky, abych zvládla náročné daňové právo. Nosila jsem je do studijní skupiny a moji spolužáci je zhltli za pár vteřin, proto jsem napekla další. Potom jsem své aktivity rozšířila a pekla další věci.

Nejprve jsem zvládala jednoduché věci – různé dortíky, sušenky a řezy. Potom jsem zkoušela složitější recepty: eklérky s polevou, ovocné rohlíčky, plněné šlehačkové vafle.

Čím víc jsem pekla, tím jsem byla šťastnější, ale teprve když mě na to jednoho dne upozornila máma, začala jsem uvažovat, že to budu brát vážně. Na Vánoce jsem pro ni připravila pomerančové suflé a jí to tak zachutnalo, že odnesla pár kousků k sousedům a chtěla po nich, aby dezert vyzkoušeli. Dokonce zavolala mému tehdejšímu příteli, ať přijde k nám, a pak mu nabídla, aby si vzal, načež on řekl: „Hmmm. Dá se to.“

Přesto jsem si svou lásku ke kuchařskému umění uvědomila příliš pozdě. A tak místo abych změnila obor, zůstala jsem na ekonomické fakultě, a kdykoli jsem měla volno, vkradla jsem se do nejlepší kuchařské školy na pobřeží: do Wellingtonova kulinářského institutu.

Každou sobotu a neděli jsem vyrazila do centra, posadila se až do poslední řady v učebně a dělala si poznámky, jako bych tam skutečně patřila. Ty dny, kdy se studenti setkávali v samotné kuchyni – kde byl jeden sporák na „platícího studenta“, jsem prostě předstírala, že jsem středoškolačka, která pracuje na výzkumném projektu.

A právě to jsem dělala v tuhle chvíli.

„Nezapomínejte, že budete známkováni podle toho, jak vytvoříte ty vrstvy na croissantu,“ oznámil profesor z přední části třídy. „Musejí být křupavé, ale nesmí se příliš loupat, měkké, ale ne lepkavé… Taky se musíte ujistit, že váš osobní design bude takový, jaký jste v tomto předmětu ještě nikdy nepřipravili. Neopakujte své předešlé úkoly, jinak automaticky obdržíte napomenutí.“

Pozorovala jsem ženu před sebou, jak míchá těsto a přisypává do něj trochu cukru. Ochutnala ho a zavrtěla hlavou. Přisypala další cukr.

„Hej…,“ zašeptala jsem. „Hej…“

Ohlédla se přes rameno. „Co?“

„Už tam víc cukru nedávejte.“

„Jak to můžete vědět, zlodějko?“

Obrátila jsem oči v sloup. „Protože to musíte ještě smažit a obalit v cukrové směsi a pak ještě vstříknout dovnitř sladkou náplň. Když přidáte další cukr, brzy způsobíte ochutnávači cukrovku.“

Odložila misku s cukrem a dala se zpátky do práce. Vděčně ustoupila kousek stranou, abych mohla vidět zbytek jejího postupu.

Zatímco jsem si zapisovala seznam ingrediencí, ucítila jsem, jak mi někdo klepe na rameno.

„Ano?“ Nevzhlédla jsem. Právě jsem byla uprostřed zapisování značky speciálního těsta. Psala jsem poslední písmeno, když mi někdo vytrhl blok z rukou a já se ocitla tváří v tvář ženě oblečené v černém. Na hrudi měla velkým hůlkovým písmem slova „bezpečnostní služba“ a založila si paže.

„Co tady dnes děláte, slečno Turnerová?“ zeptala se a našpulila rty.

„Já… hm…“ Odkašlala jsem si a posadila se rovně. „Dělám tu knižní reportáž.“

„Knižní reportáž?“

„Ano,“ odtušila jsem. „Velice důležitou reportáž do své školy. Do své střední školy.“

„A na kterou střední školu to jakože chodíte?“

„Na Pleasant View High.“

„Chodíte tam, přestože je už padesát let zavřená?“

Sakra. „Chtěla jsem říct Ridge View…“ Vyhledala jsem si to předtím na Googlu.

„Všechny střední školy jsou přes léto zavřené. Poslední vyučovací den byl minulý pátek.“ Luskla prsty a pokynula mi, ať vstanu. „Pojďme. Však už to znáte…“

Vstala jsem, vzala jsem si zpátky svůj poznámkový blok a následovala ji z místnosti na chodbu. „Je vůbec vkrást se na hodinu a dělat si poznámky zločin?“ zeptala jsem se. „Komu tím ve skutečnosti ubližuju?“

Máchla kartou před panelem u dveří. „Ven.“

„Počkejte.“ Vyšla jsem ven. „Když vám dám dvacet dolarů, vrátila byste se tam a řekla mi, jaký typ těsta používají na ty speciální cronuty? Možná bych vám mohla dát svou e-mailovou adresu a poslala byste mi to?“

Zabouchla mi dveře před nosem.

Bože… Strčila jsem si blok do kabelky a uslyšela povědomý smích. Vzhlédla jsem a uvědomila si, že to je instruktor z předmětu porozumění receptům.

„Si myslíte, že je to legrace?“ zeptala jsem se nebojácně. „Vykopnout někoho ze třídy?“

„Je to k popukání.“ Zasmál se ještě víc a pohlédl na mě. „A vás ze třídy nevykopli, vyprovodili vás ven, protože jsem vás ráno viděl, jak jste vešla dovnitř.“

„Vy jste to na mě práskl? Myslela jsem, že se vám líbím… Většinou na mě nedonášíte.“

„To ne,“ uznal. „Ale o zkouškovém dni za nic neručím. Copak nechápete přímou souvislost mezi dobou, kdy necháme ochranku, aby vás vyprovodila ven, a kdy ne?“

Byla jsem v šoku.

„Přesně,“ řekl a poplácal mě po rameni. „Všichni oceňujeme vaši vášeň, ale zkouškové dny jsou jenom pro ty, kteří skutečně platí školné… Věřím, že vás teď uvidím častěji, když jste dokončila vysokou, ne?“

Přikývla jsem, on se znovu zasmál a prohlásil: „Tak na shledanou příští víkend, slečno Turnerová.“ Potom odešel.

Dokonale poctěna jeho poznámkou „oceňujeme vaši vášeň“ jsem se usmála a napadlo mě, jestli bych ho mohla později přimět, aby mi napsal neoficiální doporučení pro několik dalších kulinářských škol, kam jsem se přihlásila a odkud jsem čekala, až se mi ozvou.

Možná by mi jeho doporučení pomohlo k získání stipendia?

Pohlédla jsem na hodinky a uvědomila si, že mi zbývají jen tři hodiny, abych se připravila do školy, za kterou jsem skutečně platila – dnes mě čeká promoce.

3. SKLADBA: All Too Well (3:42)

Arizona

Jo… Rozhodně jsem si zvolila pro svou životní kariéru špatnou cestu…

Byla jsem oficiálně přesvědčená, že představitelé Reevesovy univerzity uspořádali tajné setkání věnované vymýšlení mnoha způsobů, jak by mohli letošní ceremoniál udělat co nejnudnější.

Odpovídalo by tomu vše, od dvacetiminutové předehry na varhany před udělením doktorátů přes půlhodinové video, kde zopakovali ty nejlepší kvality této univerzity, až po to, že domluvili pět různých řečníků.

Téměř celé jsem to proseděla, procházela novinky na sociálních sítích a točila palci v klíně, ovšem čtvrtý řečník dnešního dne rozhodně dovedl k dokonalosti umění znít co nejmonotónněji. Každá druhá věta obsahovala „a pak si vzpomínám“, „kéž bych tušil“ nebo „tohle si nevymýšlím, lidi… chachacha“.

Ani po jednom projevu nenásledoval potlesk. Jenom ticho. A chrápání.

Zakryla jsem si ústa, abych si mohla znovu zívnout, a holka sedící vedle mě si protáhla paže a opřela si hlavu o moje rameno. Bez mého dovolení.

„Hm…“ Pohlédla jsem na ni.

„Co?“ Podívala se na mě.

„No… Znám tě vůbec? Proč sis na mě položila hlavu?“

Holka zamrkala.

„Ne, fakt. Proč na mně ležíš?“

„Ššš!“ Pošoupla hlavu a zavřela oči.

Měla jsem chuť trhnout sebou a nechat ji viset, ale rozhodla jsem se tu situaci co nejlíp využít. Pohlédla jsem na holku nalevo od sebe – na prázdné rameno, které na mě volalo – a opřela se o něj.

O několik minut později, když řečník pronesl, že je „skoro u konce“, už snad posté, mi zavibroval mobil. Přišla mi zpráva od mámy.

Omlouvám se, broučku, ale už tu nevydržím sedět ani vteřinu. Mám ovšem spoustu tvých fotek, jak jdeš po pódiu! Jo! A mám i hodně fotek z toho dřívějšího ceremoniálu tvého oboru. Uvidíme se doma na tvé párty! Připravím krabí koláčky! Doraz v sedm!

Jsi moje matka a hodláš odejít z mé vysokoškolské promoce DŘÍV? FAKT?

Vlastně jsem chtěla odejít už před DVĚMA HODINAMI, ale protože jsem tvoje matka, zůstala jsem o něco déle. Mám tě ráda!

Obrátila jsem oči v sloup, ovšem nedivila jsem se jí. Odepsala jsem: „Taky tě mám ráda, brzy se uvidíme.“ Vzhlédla jsem do sálu. Někteří lidé z obecenstva měli přesně stejný nápad.

K čertu, dokonce i někteří absolventi to vnímali stejně. Teda ti, co ještě měli energii vstát.

Než jsem přišla na to, co vlastně chci udělat, znovu mi zavibroval mobil. Tentokrát mi psal Carter.

Jsi teď vzhůru?

Jsem.

Podle mě je ten proslov docela podnětný. Jestli se pokusíš dávat pozor, můžeš se dnes něco přiučit.

Blbost. O čem ten chlap vůbec mluví?

Poslouchala jsem pár minut řečníka a upřímně nechápala, proč teď hovoří o mrtvé zlaté rybce, předstírala jsem však, že tomu rozumím.

Mluví o riskování, o podstoupení děsivých rizik a poučení, že jedno z nich se musí vyplatit.

Kecáš kraviny, Ari. Měla bys odejít.

Chci si poslechnout zbytek.

Pak doufám, že máš jiný způsob, jak se dostat na svou párty, protože jsem právě viděl tvou mámu, jak odchází.

Cože? Nevzpomínám si, že bych já popoháněla tebe z TVÉ promoce. Seděla jsem tam až do konce!

Já jsem na tobě nebyl závislý, jestli mě odvezeš domů. :-) Máš pět minut.

Sejdeme se za deset.

Jemně jsem odtlačila svou sousedku z ramene a vstala.

„Někdy prostě musíte zůstat až do konce,“ pronesl řečník o něco hlasitěji, mnohem hlasitěji, než dosud říkal celý svůj nekonečný projev. „Kéž bych zůstal až do konce mnoha projevů, když jsem byl mladší… Rozhodně si přeju, abych si býval vyslechl celou řeč na své promoci…“

Cože? Otočila jsem se, abych zjistila, jestli ne moc nenápadně nenaráží na mě.

Narážel. Kývl a ukázal na mě, ať se vrátím na své místo.

„Nikdy nevíte, co vám může uniknout…,“ pokračoval.

O krok jsem couvla.

„Může to být nejdůležitější projev vašeho života…“

Couvla jsem o další krok.

„A můžete toho litovat po zbytek svého…“

Otočila jsem se a pospíchala ze sálu, za sebou jsem slyšela smích a potlesk spolužáků. Když jsem vyběhla na chodbu, ohlédla jsem se a viděla, že mě následovali další studenti a připojili se k exodu.

Škola oficiálně skončila…

Sundala jsem si čepici a talár a setkala se s Carterem na parkovišti. „Protože jsi mě přinutil odejít dřív, musíš zastavit U Gayle, než půjdeme na mou párty k ukončení školy.“

„Musíme sedět uvnitř?“

„Překvapuje mě, že se vůbec ptáš…“ Nasedla jsem do auta a on na svém černém camaru stáhl střechu, než se rychle rozjel k bistru.

U Gayle dělají ty nejlepší vafle a sladkosti na pláži. Podnik je tak populární, že zakoupili mobilní karavany a během sezony s nimi objíždí kampus.

V menu nemají nic zvláštního – je to jednoduchá nabídka typické domácí americké snídaně. Od ostatních podobných bister se liší zejména atmosférou padesátých let a znamenitým receptem na vafle – dělají tu ty nejlepší, jaké jste kdy jedli. Celé roky je místní z legrace obviňovali, že přidávají do těsta crack, aby sem lidi chodili tak často, proto majitel začal balit těsto do krabiček s nápisem „CRACK“ přímo vepředu.

U Gayle je také jediné bistro, kde mají desetistránkové menu věnované pouze svým zákuskům, a každý týden přidávají nové druhy a mixy.

Už jsem tu byla na bezpočtu celonočních pařbách, na mnoha rande, a dokonce jsem tu dřív pořádala i narozeninovou oslavu. Ovšem bez ohledu na cokoli je to místo, kde se s Carterem scházíme, kdykoli se náš život stočí nesprávným směrem a potřebujeme si promluvit nebo kdykoli nemáme nic lepšího na práci.

Setkáváme se tu tak často, že občas se tu někteří jeho kamarádi ukážou, když ho potřebují, místo aby mu zavolali na mobil.

„Nechte mě hádat.“ Servírka před námi zastavila na bílých kolečkových bruslích, sotva jsme vešli dovnitř. „Belgické vafle s vanilkovým jogurtem a jahodami a s nastrouhanou čokoládou bude jedna objednávka a ta druhá vaflová věž s čokoládovým jogurtem a burákovým máslem, posypaná nadrobenými sušenkami Oreo a bonbon navíc?“

Oba jsme přikývli. Objednáváme si totéž, kdykoli sem zajdeme.

„Posaďte se,“ pobídla nás. „Hned u vás budu.“

Usedli jsme do boxu u arkýřového okna s dokonalým výhledem na turisty, kteří začali jako každý rok zabírat pláž.

„Po tomhle se mi bude tak stýskat…,“ povzdychla jsem si. „Jestli se brzy nedostanu nikam jinam, budu muset přijmout tu nabídku z kulinářské školy v Clevelandu. Jenže tam asi nemají pláž… Ani podobný bistro jako tohle.“

„Nemají tam skoro nic. Je to Cleveland.“

Zasmála jsem se. „Nesnaž se mi v tom vymáchat čumák, protože máš štěstí, že budeš studovat práva tady.“

„Nedělej si starosti. Budu ti denně posílat fotky oceánu.“

„Tady to máte, vy dva.“ Servírka položila na stůl naše objednávky a já jsem ukradla z Carterova talíře lžíci plnou jogurtu.

„Bože!“ Polkla jsem. „Jak to můžeš jíst? Spojení slov čokoláda a jogurt by mělo být zakázaný.“

Na oplátku snědl lžíci mého vanilkového jogurtu. „Vanilkovej není o nic lepší. V tom není vůbec žádná chuť.“

Pokrčila jsem rameny a sebrala mu pár sušenek Oreo z jeho posypky, on si ode mě vzal kousky jahod.

Zatímco jsem mu odebírala kapku burákového másla, dovnitř vešlo několik členů jeho univerzitního basketbalového týmu. Byli šíleně hlasití a nesnesitelní. Jakmile zahlédli Cartera, okamžitě se vydali za ním a potřásli mu rukou. Položili mu pár otázek a nechali Carterovi spoustu prostoru, aby jim poblahopřál k obtížné sezoně. A spoustu času, aby zavzpomínali na jeho krátkou, přesto ostře sledovanou sezonu v prváku.

Tým hrál letos ve skutečnosti dost strašně, zaznamenal nejhorší rekord v univerzitním basketbalu. Ačkoli to Carterovi jeho bývalí spoluhráči nikdy do tváře neřeknou, jsem si jistá, že uvažují, jestli před lety o své diagnóze nelhal, jestli nevyužil náhlého zranění kolene jako výmluvy, aby se na všechno vykašlal.

„Chybí ti to?“ zeptala jsem se, když se s ním rozloučili.

„Chybí mi ty fanynky.“

„Ty máš pořád fanynky, jen jiného typu.“

„No, v tom případě…“ Díval se za týmem, jak vychází z bistra. „Nikdy jsem neměl rád, když na mě jiní lidi naložili břemeno svých očekávání, protože mám svá vlastní. Takže ne. Nechybí mi být toho součástí.“

„Dokonale ti rozumím. A když už mluvíme o tom, co nám chybí a nechybí…“ Vytáhla jsem mobil a otevřela svou tajnou tabulku „Kompatibilita v dlouhodobém vztahu“. Nikdy jsem Carterovi neřekla, že ji mám, protože jsem si jistá, že by přišel na způsob, jak mi ji smazat.

„Co si přeješ, abys mohl udělat jinak ve svém vztahu s Emily?“ zeptala jsem se.

„Přeju si, abych ji nikdy nepotkal.“

„Ale no tak…“ Začala jsem psát. „Tohle mi vždycky pomůže, abych si uvědomila, co nemám dělat ve svém dalším vztahu. Tak já začnu první. V případě Scotta a mě jsem si s ním mohla zkusit promluvit mnohem dřív o svých výhradách ohledně intimností.“

„Ne, mohla sis s ním zkusit zašukat.“

„A tys mohl zkusit štěkat,“ odsekla jsem. „Možná by pak Emilyino mňoukání nepůsobilo tak divně, kdybys tomu dal šanci.“

„Aha?“ Zasmál se. „Dotkl jsem se citlivýho místa? To jsi tak sexuálně frustrovaná?“

„Ne.“ Hodila jsem po něm gumového medvídka. „Ale bylo by fajn, kdybych si užila nějaký úžasný sex, než odjedu na kulinářskou školu.“

„Tak si ho užij. Můžu ti s tím pomoct.“

„Cože?“ Proklála jsem ho smrtícím pohledem. „S tebou ne. Copak ses pomátl?“

„Rozhodně nemluvím o sexu se mnou.“ Ukradl mi poslední kousek vafle a vstal. „Nebyla bys schopná mě zvládnout…“

Obrátila jsem oči v sloup. „Ale prosím tě!“

„Teď vážně, kromě chození do práce nemám další měsíce moc co dělat,“ prohlásil, „takže ti pomůžu najít chlapa – nebo dva i tři – jenom na sex. Ve skutečnosti ho začneme hledat už dnes po tvé párty.“

„Víš jistě, že se mě nepokusíš přesvědčit, abych i z ní odešla dřív?“

„Ne, pokud se ti nějak nepodaří mě uspat.“ Zasmál se, zvedl mě ze sedačky a vyvedl mě ven.

Jak jsme uháněli zpátky přes molo se sluncem zapadajícím nám za zády, uvědomila jsem si, že se mi po téhle části mého života už stýská.

POZDĚJI VEČER

Strčila jsem si do úst poslední kousek dortíku a objala mámu. „Děkuju ti, žes pro mě dnes uspořádala tuhle oslavu.“

„Pro tebe cokoli.“ Oplatila mi objetí. „Počkej minutku. Kde je Scott? Dorazí později?“

„Hele, no… Neklapalo nám to.“

„Ach, to mě mrzí, broučku.“ Věnovala mi soucitný pohled. „Najdeš si někoho lepšího.“

„Můžu jen doufat.“ Zadívala jsem se ven z okna, kde zbytek mé rodiny čile uklízel svíčky a prostřené stoly. „Co chceš, abych uklidila?“

„Vůbec nic,“ odtušila. „Uspořádala jsem tuhle oslavu pro tebe, takže nemusíš s ničím pomáhat. Vyjdi si s kamarády a užij si zbytek noci.“

„Kdo jsi a cos udělala s mou skutečnou matkou? S tou, která má obsedantně kompulzivní poruchu a trvá na tom, že všechno musí být uklizeno do půl hodiny nebo ještě rychleji?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy S pozdravem Carter.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.