Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Graysonův slib

Vydání první

Copyright © 2015 by Mia Sheridan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2387. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Graysons’s Vow vydaného v roce 2015

Český překlad © 2020 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover artist: Mia Sheridan

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1454-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1455-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Mia Sheridan

Graysonův slib

Věnování

Tuto knihu věnuji své babičce, která vždy dokázala poradit, uměla naslouchat a srdce jí přetékalo láskou.

Chybíš mi každý den.

Váhy

„Ani šťastný život nemůže existovat bez měřítka temnoty a slovo ‚šťastný‘ by ztratilo význam, kdyby tento stav nevyvažoval smutek.“

Carl Jung

1. kapitola

„Neboj se, má milá, vesmír vždy vyváží misky vah.

Jeho cesty jsou tajuplné, avšak vždy spravedlivé.“

Isabella Dallaireová, „babi“

Kira

V předlouhé historii špatných dní patřil dnešek k nejhorším. A to bylo teprve devět ráno. Vystoupila jsem z auta, zhluboka se nadechla vlahého vzduchu pozdního léta a vykročila k pobočce Záložní banky Napa Valley. Ráno bylo parné a v nosu mě lechtala sladká vůně jasmínu. S povzdechem jsem otevřela prosklené vstupní dveře banky. Ta mírumilovná krása mi připadala trochu nemístná – moje mizerná nálada s horkým slunečným dnem ostře kontrastovala.

To je ode mě asi trochu domýšlivé. Jako by se snad počasí mělo přizpůsobit mojí náladě.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se vesele brunetka, když jsem přikročila k pokladnímu okénku.

„Ano,“ odpověděla jsem a z kabelky vytáhla doklad totožnosti a starou vkladní knížku. „Chci zrušit tento účet.“ Podala jsem pokladní knížku. Rohy měla ohnuté a odhalovaly sumy, které babička vložila, když mě učila, jak sledovat výši vkladů. Vzpomínka na ni mi trhala srdce, přesto jsem se přinutila k snad veselému úsměvu, zatímco si dívka převzala knížku, otevřela ji a začala do počítače zadávat číslo účtu.

Vzpomněla jsem si na den, kdy jsme ten účet s babi založily. Bylo mi deset. Babička mě sem doprovodila a já hrdě uložila padesát dolarů, které mi dala za to, že jsem jí během léta pomáhala na zahradě. Kdykoli jsem pak v následujících letech přijela za babičkou, zamířily jsme spolu do banky. Naučila mě znát skutečnou hodnotu peněz – že se mají sdílet, využít k pomoci ostatním, avšak zároveň představují určitou svobodu. Fakt, že jsem měla v současnosti málo peněz, jen několik možností a všechen majetek nacpaný v kufru auta, dokazoval, že měla pravdu. Byla jsem všechno, jen ne svobodná.

„Dva tisíce čtyřicet sedm dolarů a šestnáct centů,“ oznámila pokladní a vzhlédla ke mně. Přikývla jsem. Bylo to o něco málo víc, než jsem doufala. Dobře. To bylo dobře. Potřebovala jsem každý cent. Pomalu jsem vydechla, složila ruce na pult a počkala, až spočítá hotovost.

Jakmile jsem měla peníze bezpečně v peněžence a účet zrušený, popřála jsem pokladní dobrý den a cestou k východu se ještě zastavila u pítka.

Právě když mi voda svlažila rty, z kanceláře za rohem jsem uslyšela tiché: „Grayson Hawthorn. Rád vás poznávám.“ Ztuhla jsem, pomalu se narovnala a roztržitě si setřela vodu ze spodního rtu. Grayson Hawthorn… Grayson Hawthorn? To jméno jsem znala, pamatovala jsem si jeho silný zvuk i to, jak jsem si ho toho dne v otcově pracovně pořád dokola tiše opakovala. Vzpomněla jsem si na složku, kterou otec zavřel, když jsem mu na stůl položila tácek s kávou. Že by to byl ten samý Grayson Hawthorn?

Vykoukla jsem zpoza rohu, spatřila jsem však jen zavřené dveře kanceláře se staženými roletami. Zašla jsem za roh na toalety naproti kanceláři, v níž se momentálně nacházel Grayson Hawthorn.

Zamkla jsem za sebou dveře a opřela se o zeď. Netušila jsem, že Grayson Hawthorn žije v Napě. Soud s ním se konal v San Francisku, takže právě tam muselo dojít ke zločinu – ne že bych tušila, co spáchal, jen že se o něj zajímal můj otec. Kousla jsem se do rtu, přešla k umyvadlu a dívala se na sebe v odrazu zrcadla, zatímco jsem si myla a sušila ruce.

Tiše jsem otevřela dveře a pokusila se zaslechnout rozhovor, jenž se odehrával v místnosti naproti, dolehly ke mně však jen tlumené hlasy. Náhle do kanceláře vešel další muž v obleku, pravděpodobně ředitel banky. Zavřel za sebou dveře, nedolehly však úplně, zůstaly maličko pootevřené. Díky tomu jsem slyšela, jak se lidé uvnitř zdraví a představují. Zůstala jsem stát v pootevřených dveřích toalet a snažila se je odposlechnout.

Vážně, Kiro? Jsi neskutečně vlezlá. Narušovala jsem jim soukromí. A co hůř, k ničemu to nebylo. A teď už opravdu, Kiro, co to s tebou je? Svého kritického svědomí jsem si nevšímala a jen se k té mezeře mezi dveřmi naklonila o něco víc.

O tomto okamžiku se ve svých pamětech nezmíním. Nikdo o tom nemusí vědět.

Zaslechla jsem několik slov. „Mrzí mě… zločinec… nemůžeme… tato banka… bohužel…“

Zločinec? Tak to uvnitř musí být ten Grayson Hawthorn, kterého jsem měla na mysli. Jaká zvláštní náhoda. Skoro nic jsem o něm nevěděla. Znala jsem jen jeho jméno, to, že byl obviněn ze zločinu a že můj otec byl jedním z těch, kdo ho využili jako pěšáka. To máme s Graysonem Hawthornem společné. Ne že by si můj otec jeho jméno pamatoval, na to ničil životy příliš často a bez výčitek. Každopádně, proč jsem vlastně tu soukromou konverzaci poslouchala? Sama jsem si nebyla jistá, nicméně jednou z mých velkých slabostí je právě zvědavost.

Zhluboka jsem se nadechla a už se chystala dveře otevřít, abych odešla, když jsem uslyšela skřípění noh židlí a zarazila se. Teď už slova zněla hlasitěji. Nejspíš otevřeli dveře.

„Mrzí mě, že vám nemůžu půjčku schválit, pane Hawthorne.“ Mužský hlas, jenž zněl lítostivě. „Kdybyste stál za víc…“

Přerušil ho další mužský hlas, pravděpodobně Graysonův. „Chápu. Děkuji za váš čas, pane Gellare.“

Na vteřinu jsem zahlédla vysokou mužskou postavu s tmavými vlasy a v šedém obleku, ucouvla a znovu jsem dveře zavřela. Ještě jednou jsem si opláchla ruce, jenom abych získala víc času, a pak už z té malé místnosti vyšla. Cestou jsem pohlédla ke kanceláři, z níž vyšel Grayson Hawthorn, a za stolem si všimla muže v obleku a kravatě, jenž právě něco psal. Takže v tom šedém obleku to musel být Grayson Hawthorn, který už očividně odešel.

Vyšla jsem do jasného letního dne a nastoupila do auta, které jsem předtím zaparkovala na ulici. Chvíli jsem tam seděla a vyhlížela čelním sklem na malebné centrum města – na čisté markýzy nad vchody do obchůdků a obrovské květináče s barevnými květinami, jež zdobily chodník. Napu miluju, její centrum, nábřeží i rozlehlé vinice, v létě obtěžkané zralým ovocem a v zimě žluté lučními květinami. Právě sem se babička po dědečkově smrti uchýlila, právě tady, v malém domku se širokou přední verandou na Seminary Street, jsem trávila letní prázdniny. Kamkoli jsem se podívala, viděla jsem ji, slyšela její hlas a cítila její hřejivou, živou přítomnost. Babi mívala ráda jedno úsloví. Dnes je možná špatný den, ale zítřek může být tím nejlepším dnem tvého života. Jen musíš počkat.

Zhluboka jsem se nadechla a pokusila se setřást pocit osamělosti. Ach, babi, kéž bys tu byla. Objala bys mě a ujistila, že všechno bude v pořádku. A protože bys ta slova řekla ty, věřila bych, že je to pravda.

Zavřela jsem oči, opřela se o podhlavník a zašeptala: „Pomoz mi, babi. Nevím, jak dál. Potřebuju tě. Dej mi znamení. Poraď, co mám dělat. Prosím.“ Pod víčky mě pálily slzy, jež jsem se snažila tak dlouho potlačovat, a hrozily, že mi každou chvíli stečou po tvářích.

Otevřela jsem oči a v postranním zrcátku zahlédla pohyb. Otočila jsem se a spatřila vysokého, dokonale stavěného muže v šedém obleku… Grayson Hawthorn. Okamžitě jsem sebou trhla a zatajila dech. Stál u budovy vedle mého auta, napravo od nárazníku, takže jsem ho viděla v odrazu postranního zrcátka a ani se nemusela otočit. O kousek jsem se svezla v sedadle a sledovala ho.

Opíral si hlavu o budovu za sebou, oči měl zavřené, ve tváři zmučený výraz. Panebože, ten muž… bral dech. Měl dokonalé rysy rytíře v lesklé zbroji, jeho téměř černé vlasy by však potřebovaly zastřihnout, protože se mu kroutily kolem límečku. Nejdokonalejší na něm byly jeho rty – plné a smyslné, až se mi k nim pořád stáčel pohled. Upřeně jsem ho pozorovala a snažila se zapamatovat každičký detail jeho obličeje, než mi pohled sklouzl na jeho vysokou postavu. Tělo k jeho pohlednému obličeji pasovalo – bylo mužné a elegantní, se širokými rameny a úzkým pasem.

Tak jo, Kiro. Sotva máš čas zírat na fešné zločince. Tlačí tě poněkud naléhavější problémy. Jsi bez domova a po pravdě dost zoufalá. Jestli se chceš na něco soustředit, tak na tohle. Kousla jsem se do rtu. Nedokázala jsem od toho muže odtrhnout oči. Jaký zločin vlastně spáchal? Pokusila jsem se od něj odvrátit, něco mě k němu však přitahovalo. A nebyla to jen jeho nápadná mužská krása, co mě nutilo na něj pořád hledět. Něco v jeho výrazu mi připadalo povědomé, jako by promlouvalo k tomu, co jsem sama v tu chvíli cítila.

Kdybyste stál za víc…

„Jsi i ty zoufalý, Graysone Hawthorne?“ zašeptala jsem. Proč?

Zatímco jsem ho pozorovala, narovnal hlavu, promnul si spánky a rozhlédl se. Minula ho žena. Okamžitě se za ním otočila a prohlédla si ho od hlavy po paty. Nezdálo se, že by si jí všiml. Naštěstí pro ni se zas odvrátila a zadívala se přímo před sebe, takže se na poslední chvíli stihla vyhnout sloupu pouliční lampy. Tiše jsem se uchechtla.

Grayson už zas hleděl do dálky. Mezitím jeho směrem procházel muž evidentně bez domova a ke kolemjdoucím natahoval klobouk. Všichni ho s rozpačitými výrazy obcházeli. Když se muž přiblížil ke Graysonovi, stiskla jsem rty. Je mi líto, pane, ale člověk, kterého se chystáte oslovit, na tom taky není nejlépe. Avšak k mému překvapení, když muž váhavě přistoupil ke Graysonovi, ten vsunul ruku do kapsy, vytáhl peněženku, jen na vteřinu zaváhal a pak uchopil bankovky, které tam měl uložené. Ze svého místa v autě jsem si tím nemohla být jistá, ale když jsem zahlédla tmavý vnitřek jeho peněženky, zdálo se, že muži daroval vše, co měl. Krátce pánovi v orvaném oblečení, jenž mu nepřestával děkovat, kývl a pak se za bezdomovcem dlouho díval. Poté zamířil opačným směrem a zabočil za roh, z mého dohledu.

Dívej se, co lidé dělají, když si myslí, že se nikdo nedívá, moje milá. Právě tak zjistíš, jací doopravdy jsou.

Slyšela jsem babiččina slova, jako by je vyřkla někde venku hned u mého auta.

Zazvonil mi telefon a vylekal mě. Zalapala jsem po dechu a ze sedadla spolujezdce zvedla kabelku, abych z ní vytáhla mobil.

Kimberly.

„Ahoj,“ zašeptala jsem.

Ticho. „Kiro? Proč šeptáš?“ I ona šeptala.

Odkašlala jsem si a opřela se. „Promiň. To zvonění mě vylekalo. Sedím v autě v Napě.“

„Zrušila jsi ten účet?“

„Ano. Byly tam asi dva tisíce dolarů.“

„To je skvělá zpráva. Aspoň něco, že?“

Povzdechla jsem si. „Ano. Na chvíli mi to pomůže.“

Uslyšela jsem, jak se v pozadí smějí Kimberlyini synové. Okřikla je a nejspíš přitiskla ruku na mikrofon, protože s nimi mluvila tlumenou španělštinou, než se vrátila ke mně a ujistila mě: „Víš, že můj gauč je pro tebe kdykoli připravený.“

„Vím. Děkuju, Kimmy.“ Nemohla jsem to však své nejlepší kamarádce udělat. Bydlí s manželem Andym a čtyřletými dvojvaječnými dvojčaty v maličkém bytě v San Franscisku. Kimberly otěhotněla, když jí bylo osmnáct, a ještě navíc se dozvěděla tu šokující zprávu, že čeká dvojčata. S Andym zatím vše zvládají, neměli to však snadné. To poslední, co teď potřebují, je, aby na jejich gauči přespávala kamarádka bez domova a využívala jejich rodinu. Bez domova. Jsem bez domova.

Zhluboka jsem se nadechla. „Něco vymyslím,“ pověděla jsem jí a kousla se do rtu. Bezmoc, kterou jsem cítila celé ráno, vystřídalo odhodlání. Vybavila jsem si obličej Graysona Hawthorna. „Kimmy, máš někdy pocit… jako by se přímo před tebou otevřela cesta? Jako bys ji viděla před očima?“

Kimberly se na vteřinu zarazila. „To ne. Ne. Ten tvůj tón ale znám. Znamená to, že kuješ něco, co se ti pokusím – nejspíš neúspěšně – vymluvit. Snad vážně neuvažuješ, že si podáš na internetu inzerát na manžela, že ne, protože –“

„Ne,“ skočila jsem jí do řeči. „Tedy ne tak docela.“

Kimberly zasténala. „Zas jsi dostala jeden z těch svých impulzivních, hodně špatných nápadů, že? Nějaký šílený a pravděpodobně nebezpečný nápad.“

Pousmála jsem se. „Ale kuš. Ty nápady, kterým říkáš ‚hodně špatné‘, jsou jen zřídka šílené a málokdy nebezpečné.“

„Když ses tehdy rozhodla prodávat domácí obličejové masky z bylinek z vlastní zahrady?“

Usmála jsem se. Věděla jsem, kam tím míří. „Tohle? To složení jsem už měla. Bylo těsně na dosah. Kdyby můj pokusný subjekt –“

„Zezelenal mi z toho obličej. Nemizelo to celý týden. A to jsme se ve škole měli ten týden fotit.“

Tiše jsem se zasmála. „Tak jo, dobře, tohle mi moc nevyšlo, ale bylo nám deset.“

„V šestnácti jsi navrhla, abychom se vykradly na večírek u Cartera Scotta –“

„A taky by to vyšlo, kdyby –“ začala jsem se obhajovat.

„Ze střechy tvého domu mě museli sundávat hasiči.“

„Vždycky jsi byla padavka,“ prohodila jsem pobaveně.

„A co tehdy, kdy ses vrátila na léto z vysoké a uspořádala jsi večeři v asijském stylu, na kterou jsme si oblékli kimona, a pak jsi tam málem všechny zabila?“

„Chyba v ingrediencích. Jak jsem měla vědět, že potřebuješ mít certifikát, abys mohla tu rybu uvařit? Navíc už je to celá věčnost.“

„Stalo se to před dvěma lety,“ prohlásila suše, avšak slyšela jsem v jejím hlasu úsměv.

Teď už jsem se rozesmála. „Tak jo, máš bod, drzounko. Ale stejně mě máš ráda.“

„To mám.“ Povzdechla si. „Nemůžu si pomoct. Tebe nejde nemít rád.“

„O tom by se dalo pochybovat.“

„Ne,“ opáčila rozhodně. „Nedalo. Tvůj táta je kretén, ale můj názor na něj už znáš. A, zlato, vážně by sis měla promluvit o tom, co se stalo. Už je to rok. Vím, že ses právě vrátila, ale pokud potřebuješ –“

Kousla jsem se do rtu a zavrtěla hlavou, přestože mě nemohla přes telefon vidět.

„Zatím ne,“ odpověděla jsem tiše. „A děkuju, žes mě rozesmála. Teď ale vážně, Kim. Nemám zrovna nejlepší vyhlídky. Možná že hodně špatný nápad je přesně to, co potřebuju.“ Hlas se mi na konci věty zadrhl. Kimberly mě vždy dokáže povzbudit, pravda však je, že jsem se bála.

„Já vím, Kiro,“ ujistila mě Kimberly tiše chápavým hlasem. „A pokud opravdu odmítáš využít obchodních kontaktů svého otce, možná budeš muset obsluhovat v restauraci, dokud nevyřešíš, co budeš dělat.“

Povzdechla jsem si. „Možná, ale vážně chceš, abych se dostala k jídlu určenému pro jiné lidi?“

„Na tom něco bude.“ Znovu jsem v jejím hlasu zaslechla úsměv. „Ať už se rozhodneš jakkoli, vždycky budeme Kira a Kimmy Koťata, jasné? Navždycky. Jsme tým,“ prohlásila s odkazem na název kapely, kterou jsem vymyslela, když nám bylo dvanáct, a navrhla jsem, že bychom mohly zpívat na ulici za peníze. Viděla jsem v televizi reklamu o dětech z Afriky, které nemají co jíst, a táta mi nechtěl dát peníze, abych jednomu z nich pomohla. Nakonec nás přistihli, jak se plížíme z domu ve velmi nevhodných „kostýmech“, které jsem vyrobila z barevného papíru a lepicí pásky. Táta mi dal na měsíc domácí vězení. Kimberlyina máma, která u nás pracovala jako vedoucí služebnictva a bydlela v našem domě, mi podstrčila dvacet dva dolarů, které jsem ten měsíc potřebovala, abych mohla Khotsovi zafinancovat jídlo a vzdělání, a darovala mi je pak i každý měsíc, kdy jsem na to neměla vlastní peníze.

„Navždycky,“ ujistila jsem ji. „Mám tě ráda, Kimmy Kotě.“

„Mám tě ráda, Kiro Kotě. A už musím jít, ti kluci se vymykají kontrole.“ V pozadí jsem slyšela, jak Levi a Micah křičí a smějí se, zatímco někam běží. „Zastavte, kluci! A přestaňte ječet!“ houkla po nich Kimberly a na vteřinu přitom odtáhla mobil od ucha. „Zvládneš to dneska?“

„Ano, zvládnu. Asi si pronajmu levný pokoj tady v Napě a pak se projdu k nábřeží. Cítím se tu nablízku babičce.“ Nezmínila jsem se jí, že jsem si dnes ráno spěšně sbalila a utekla po požárním schodišti z bytu, který mi otec platil, zatímco mi bušil na dveře a křičel. A nezmínila jsem se jí ani o tom, že mám momentálně všechny věci nacpané v kufru auta. Kimberly by si akorát dělala starosti. Prozatím jsem měla trochu peněz a v hlavě rozpracovaný, ačkoli pravděpodobně hodně špatný nápad.

A ve slavné historii mých hodně špatných nápadů bude tenhle nejspíš ten nejhorší.

Samozřejmě že si budu muset před finálním rozhodnutím zjistit informace – sepsat seznam pro a proti, který mi pokaždé pomáhá. Tenhle jen bude potřeba sepsat pečlivěji než jiné.

Kimberly si povzdechla. „Ať je jí lehká zem. Tvoje babička byla úžasná dáma.“

„Ano, to byla,“ souhlasila jsem. „Dej za mě klukům pusu. Zítra se ozvu.“

„Dobře. Tak zatím. A, Kiro, jsem moc ráda, že ses vrátila. Chyběla jsi mi.“

„I tys mi chyběla. Ahoj, Kimberly.“

Zavěsila jsem a ještě chvíli zůstala sedět. Pak jsem znovu uchopila mobil a otevřela jsem internetový prohlížeč, abych si našla hotel, který bych si mohla dovolit.

2. kapitola

Grayson

„Čerpadlo se nedá opravit, pane. Musí se vyměnit.“

Tiše jsem zaklel, vrátil klíč do kufru s nářadím a narovnal se. José měl pravdu. Předloktím jsem si otřel pot z čela, přikývl a opřel se o ten nepoužitelný přístroj. Další věc, která potřebovala opravit nebo vyměnit.

José mi věnoval soucitný pohled. „Zprovoznil jsem ale odstopkovač. Je jako nový.“

„Aspoň jedna dobrá zpráva,“ odpověděl jsem a zvedl kufr s nářadím, který jsem si přinesl. Jedna dobrá zpráva na dlouhém seznamu špatných. Přesto jsem byl rád i za to málo. „Díky, José. Půjdu se umýt.“

José přikývl. „Nějaké zprávy z banky, pane?“ Zastavil jsem se, ale neotočil.

„Odmítli mi půjčit.“ Když José neodpověděl, odešel jsem. V zádech jsem úplně cítil jeho zklamaný pohled. Slíbil jsem, že zachráním rodinnou vinici. Nic na světě pro mě není důležitější, avšak José potřeboval nakrmit rodinu, která se teprve před několika týdny rozrostla o dalšího člena. Pokud bych selhal, nebyl bych jediný, kdo by skončil bez práce.

Kdybyste stál za víc…

Zatnul jsem zuby. Ta slova zabolela, naznačovala víc než jen moji finanční situaci. Připomínala mi, že jsem nikdy za moc nestál.

Kdybyste stál za víc…

Opravdu kdyby.

S tím mocným kdyby a čtyřmi čtvrťáky bych si aspoň mohl v McDonaldu koupit něco z menu za dolar.

Během let jsem narazil na víc „kdyby“, než bych mohl spočítat. Bylo to bolestné marnění času.

A rozhodně jsem nepotřeboval další důvod, abych sám sebou pohrdal.

Rychle jsem ty myšlenky odehnal. Nebezpečně jsem se blížil k sebelítosti a z osobní zkušenosti vím, že jakmile se do té propasti dostanete, hodně těžko z ní dokážete vylézt sami. Místo toho jsem se nechal obklopit chladem, který dokázal zoufalství odehnat. A dovoloval mi pokračovat v práci na tom, co bylo potřeba udělat.

Nakonec, připomněl jsem si, otec si mě vážil. A já jsem slíbil, že ho nezklamu – tentokrát už ne.

Slunce viselo pozdě odpoledne vysoko na nebi, když jsem vyšel ven a ucítil ve vzduchu vůni růží, jež moje nevlastní matka kdysi dávno zasadila, a uslyšel bzučení včely. Zastavil jsem se a rozhlédl po nekonečných řadách zrající vinné révy. Hruď se mi nadmula hrdostí. Čekala nás dobrá sklizeň. Cítil jsem to v kostech. Musí to být dobrá sklizeň. Myšlenka na ni bylo to jediné, co mě dnes pohánělo, přestože s ovocem nic nenadělám, pokud do podzimu nezprovozním vybavení. Prodal jsem skoro všechno, co mělo v domě naší rodiny nějakou hodnotu, jenom abych získal peníze na pěstování těch hroznů…

O chvíli později jsem vešel do domu, obrovského kamenného sídla, které postavil můj otec, navrženého se starosvětskou atmosférou. Ve své době se jím otec chlubil, dnes však potřeboval stejně oprav jako vinařské vybavení. Oprav, na něž jsem neměl peníze.

„Čerpadlo se nedá opravit.“

Zaskřípal jsem zuby, když mě pozdravil Walter, rodinný majordom a všeuměl. „Vypadá to tak.“

„Sepsal jsem seznam všeho, co potřebuje opravit nebo vyměnit, a rozdělil jsem to barevně podle důležitosti.“

Skvělé. Přesně to jsem potřeboval – vizuální důkaz bezvýchodnosti své situace.

Na chvíli jsem u komody ve vstupní hale přestal listovat došlou poštou. „Takže teď je z tebe i můj sekretář, Waltere?“

„Někdo to dělat musí. Vést tento podnik představuje pro jednoho člověka příliš práce, pane.“

„Na něco se tě zeptám, Waltere.“

„Ano, pane.“

„Vymyslel jsi, jak za ty barevně rozdělané položky, které potřebují vyměnit nebo opravit, taky zaplatím?“

Walter zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Nenapadá mě nic, co byste sám už nevymyslel. Doufám ale, že vám seznam sám o sobě pomůže.“

„Ani v nejmenším, Waltere,“ prohlásil jsem cestou ke schodišti. „A už snad milionkrát jsem ti řekl, ať mě neoslovuješ ‚pane‘. Znáš mě od narození.“ Navíc jsem si tak úctyhodné oslovení nezasloužil. Walter měl hodnotu tří takových, jako jsem já, a určitě to moc dobře věděl. A já jsem zas věděl, že se svého profesionálního chování nikdy nevzdá. Walter Popplewell pochází z Anglie a pro moji rodinu pracuje víc než třicet let.

Walter si odkašlal. „Někdo za vámi přišel, pane.“

Otočil jsem se. „Kdo?“

„Někdo,“ Walter si znovu odkašlal, „kdo hledá práci, pane.“

Obrátil jsem oči v sloup. Kristepane. „Fajn, zbavím se ho. Musí to být idiot, když hledá práci zrovna tady.“

Walter ukázal ke kuchyni, odkud se ozýval smích jeho manželky Charlotte, mojí hospodyně.

Když jsem vešel do kuchyně, u velkého dřevěného stolu seděl muž, před sebou talíř se sušenkami. Když si mě všiml, rychle vstal a talíř převrhl na podlahu, kde se roztříštil na milion kousků.

„Propána!“ vykřikla Charlotte, která právě u linky nalévala mléko. Okamžitě nechala sklenici být. „Nedělej si starosti, Virgile. Promluv si s panem Hawthornem a já to zatím uklidím. Nic se nestalo.“

Muž přede mnou byl vysoký – určitě ke dvěma metrům – a na sobě měl plátěné kalhoty, košili s červenými a modrými proužky a na hlavě kšiltovku s logem Giants. S ustrašeným výrazem těkal mezi rozbitým kusem nádobí a mnou.

Došel jsem k němu a napřáhl ruku. „Grayson Hawthorn.“

Zadíval se na moji ruku. Váhavě si se mnou potřásl a pak teprve ke mně vzhlédl. Z jeho bezelstných očí jsem poznal, že je mentálně zaostalý.

Panebože.

„Jmenuju se Virgil Potter, pane, Hawthorne, Graysone, pane.“ Pustil mi ruku a stydlivě sklopil oči. Ohlédl se k Charlotte, která zametala střepy z talíře a kusy sušenek, maličko sebou škubl a znovu se na mě zadíval. „Jako ten čaroděj, pane, ale nemám na čele jizvu. Mám ale jizvu na zádech, to jsem se jednou dostal moc blízko k elektrickýmu ohřívači, když mi bylo –“

„Co pro vás můžu udělat, pane Pottere?“

„Nemusíte mi říkat pane Pottere, pane. Stačí Virgile.“

„Dobře, Virgile.“

Charlotte, která právě klečela na podlaze, na mě ostře pohlédla. Nevšímal jsem si jí a zadíval se na Virgila.

Virgil zaváhal, zašoupal nohama, znovu se zadíval na Charlotte, která k němu s úsměvem vzhlédla a přikývla. Rychle si sundal kšiltovku z hlavy, jako by si najednou vzpomněl, že ji má na hlavě, a sevřel ji v obrovských rukách. „Doufal jsem, pane… že bych… Potřebuju práci, pane… A napadlo mě, že bych pro vás mohl něco dělat. Ve městě o vás lidi mluvili, že máte problémy udržet vinici nad vodou, a napadlo mě, že bych mohl pomoct. A nevyšel bych vás draho, protože nejsem tak chytrý jako ostatní. Ale umím tvrdě pracovat. Máma to říkala. A mohl bych pracovat pro vás.“

Povzdechl jsem si. Přesně tohle jsem teď potřeboval. Už tak jsem stěží dokázal zaplatit současné zaměstnance – kterých bylo mnohem míň, než bych potřeboval, ale víc jsem si dovolit nemohl – ty jediné, kteří zůstali. Nemohl jsem si dovolit ani jednoho navíc. Navíc takového, kterého bych nejspíš nesměl spustit z očí.

„Virgile.“ Právě jsem se ho chystal zklamat, když mi skočil do řeči.

„Víte, pane, moje máma už nemůže dál uklízet v domácnostech, protože má špatný záda. A když nebudu pracovat, nebudeme mít peníze na živobytí. A vím, že dokážu odvíst dobrou práci. Kdyby mi někdo dal šanci.“

Dobrý bože. Když se po mně Charlotte, která právě stála u odpadkového koše, ohlédla, věnoval jsem jí svůj nejmrazivější pohled. Za tímhle stála ona. Co ji to jen napadlo? Kdyby tahle vinice zkrachovala, ona i Walter by skončili bez práce. Na vteřinu jsem zavřel oči a znovu je otevřel. „Virgile, mrzí mě to, ale –“

„Vím, že si nejspíš při pohledu na mě myslíte, že za nic nestojím, ale stojím. Vím, že ano, pane. Mohl bych pro vás pracovat.“ Obrovské, dětské oči se mu naplnily nadějí.

Kdybyste stál za víc…

Střepy z talíře s hlasitým cinkotem dopadly do koše. Znovu jsem pohlédl na Charlotte, která ze mě nespouštěla oči. Stiskl jsem rty.

Kdybyste stál za víc…

„Dobře, Virgile. Beru vás,“ prohlásil jsem, aniž bych spustil oči ze Charlotte, jíž se na rtech usadil nenápadný úsměv. Když jsem se znovu podíval na Virgila, oči měl vytřeštěné radostí. Zvedl jsem ruku, jako bych snad tím gestem mohl ten jeho pocit štěstí zastavit. „Nemůžu vám ale zaplatit moc a budete tu zatím jen na zkoušku, ano? Někdy musíme pracovat až do noci a neviděl jsem venku žádné auto. Máme na vinici ubytovnu. Můžete tam přespávat, pokud byste chtěl. Dáme tomu měsíc a pak uvidíme, jak to půjde.“ Pokud bude tahle vinice ještě za měsíc fungovat.

Virgil vehementně přikyvoval a tu ubohou kšiltovku žmoulal v rukou tak, že už se nejspíš nebude dát nosit. „Nebudete toho litovat, pane. Ne, nezklamu vás. Jsem dříč.“

„Dobře, fajn, Virgile. Vraťte se zítra, vyplníme papíry. A přineste si doklad totožnosti. V devět ráno, ano?“

Virgil nepřestal přikyvovat. „Budu tu, pane, možná ještě dřív. Budu tu v sedm.“

„V devět stačí, Virgile. A říkejte mi Graysone.“

„Ano, pane, Graysone, pane. V devět hodin. Dobře.“

Virgil, obrovský a nemotorný, se otočil, zazubil, zamával Charlotte a pak už vyrazil z kuchyně, nejspíš abych si to nerozmyslel. Mlčky jsem kuchyňským oknem sledoval, jak Virgil míří po příjezdové cestě k ozdobné bráně na hranici pozemku. Tiše jsem si pro sebe, dnes snad už posté, zaklel a věnoval Charlotte další mrazivý pohled.

„Kdybych tě neznal, říkal bych si, jestli se mě tu nesnažíš sabotovat.“

„Ty mě ale znáš, chlapče. Chci, aby se ti dařilo.“

Samozřejmě že to vím. Přesto jsem si jen pro efekt odfrkl.

Charlotte se na mě zazubila a začala si u dřezu broukat.

Bez dalšího slova jsem se otočil a zamířil do sprchy. Moc často to nedělám, ale dnes večer jsem se hodlal opít do němoty.

Oknem proudily paprsky ranního slunce a zalévaly foyer zlatavým světlem, když jsem scházel po schodech, příliš brzy vzhledem k tomu, že domů jsem se vrátil teprve před několika hodinami. Škubl jsem sebou a zastínil si před tou příliš jasnou září oči. Hlava mi třeštila. Zasloužil jsem si to. Alkohol však na jednu noc otupil všechny moje problémy, a tak to stálo za to. Většinu dní pracuju od rána do večera, a stejně to nestačí. A po tom včerejšku v bance… No, jednu noc alkoholového opojení jsem si zasloužil. Člověk toho snese jen odsud potud.

„Grayi, můj milý, někdo za tebou přišel. Dobré ráno.“ Charlotte se na mě usmála, když jsem sešel do přízemí. „Ach,“ zamračila se, „vypadáš hrozně.“

Její poslední poznámku jsem přešel. „Kdo je to?“ Takhle brzy ráno? Copak to nemohlo počkat na slušnější hodinu? Slunce sotva vyšlo. A bylo mi mizerně. „Předpokládám, že taky přišel hledat práci? Možná někdo bez končetin?“

Charlotte se jen usmála. „Podle mě nechce práci, ale neptala jsem se jí. A má všechny končetiny.“

„Jí?“

„Ano. Je to mladá žena. Prý se jmenuje Kira. Je moc hezká.“ Charlotte mrkla.

Dobře, no, možná že to nebude až tak mizerný začátek dne. Ledaže jsem se s tou ženskou někdy vyspal… A zapomněl na to.

Hodil jsem do sebe dva aspiriny, v kuchyni si nalil kávu a vydal se k rozlehlé pracovně v přední části domu, která kdysi patřila mému otci.

Mladá žena ve volných smetanových šatech z nějaké hedvábné látky a s páskem stála zády ke mně a u zdi naproti dveřím si prohlížela rozlehlou knihovnu. Odkašlal jsem si a dívka se otočila. Přitiskla si ruce k hrudi a kniha, kterou držela, spadla na zem. Vytřeštila oči a dřepla si, aby knihu zvedla. Nervózně se zasmála.

„Promiňte, vylekal jste mě.“ Vstala a zadívala se na mě. „Omlouvám se, hm, mrzí mě to. Jste Grayson Hawthorn, že?“ Odložila knihu na okraj mého psacího stolu a napřáhla ke mně ruku.

Měla průměrnou výšku, štíhlé tělo a sytě kaštanové vlasy upravené do drdolu na zátylku. Nebyla můj typ, ale Charlotte měla pravdu, byla krásná. Mám raději vysoké elegantní blondýny. Tedy jednu konkrétní vysokou elegantní blondýnu. Rychle jsem však tu bolestnou myšlenku odehnal. Stejně by to k ničemu nebylo. Až když ke mně ta dívka jménem Kira došla, jsem si všiml jejích očí – obrovských, rámovaných hustými řasami a klenutým obočím stejného odstínu jako její vlasy. Barva těch očí mě však omráčila. Zelenější jsem ještě nikdy neviděl. Zářily jako dva smaragdy. Náhle jsem měl pocit, že ty oči vidí věci, které jiné oči spatřit nedokážou. Byly kouzelné. Uhrančivé. Braly mi dech.

O krok jsem ustoupil a přimhouřil oči, její ruku jsem však přijal. Byla v mé dlani horká a drobná. To horko jako by mi stoupalo paží a klesalo po páteři. Zamračil jsem se a ruku stáhl.

„A vy jste?“ Ten nepřátelský tón jsem neměl v úmyslu.

„Kira,“ odpověděla, jako by to všechno vysvětlovalo. Dobře. Kira zavřela ty své nádherné oči a mě na okamžik bodlo zklamání. Krátce zavrtěla hlavou a znovu na mě pohlédla. „Omlouvám se, ale nevadilo by vám, kdybychom se posadili?“

Kývl jsem k židli před mohutným mahagonovým stolem.

Odložil jsem šálek s kávou a posadil se na kožené křeslo za stolem.

„Dala byste si kávu?“ zeptal jsem se. „Mohl bych zavolat Charlotte.“ Co ta dívka chce? Nepřipadala mi povědomá.

„Ne, děkuji.“ Zavrtěla hlavou. „Už mi ji nabídla.“ Z drdolu se jí uvolnil pramínek, který si se zamračením pokusila znovu upravit.

Čekal jsem. Hlava mi třeštila. Bezmyšlenkovitě jsem si promnul spánky. Sledovala očima moji ruku. Nejradši bych se na ni zamračil.

Zhluboka se nadechla, narovnala záda a přehodila si nohu přes nohu. Jelikož její židle stála trochu dál od stolu, sjel jsem pohledem její pěkně tvarovaná lýtka až k úzkým kotníkům a chodidlům v modrých sandálech na podpatku. Kabelka, kterou měla předtím na rameni a již si teď uložila na klín, byla zdobená korálky ve stejném odstínu, jako měly její boty. V módě se nevyznám, avšak poznám drahé kousky, když je vidím. Moje bezcitná macecha je ztělesněním naaranžované dekadence.

„Nechci vás nějak honit, ale čeká mě dnes spousta práce.“

Vytřeštila oči. „Jistě. Dobře. Omlouvám se, že zdržuju. Tak přejdu přímo k věci. Chci vám nabídnout obchodní dohodu.“

Povytáhl jsem jedno obočí. „Obchodní dohodu?“

Přikývla a kroutila dlouhým zlatým náhrdelníkem na krku. „Ano, tedy, po pravdě, pane Hawtorne, přišla jsem vám nabídnout manželství.“

Rozesmál jsem se, až jsem málem vyprskl doušek kávy. „Co prosím?“

V těch dechberoucích očích se objevilo něco, co jsem nedokázal rozpoznat. „Pokud byste mě vyslechl. Podle mě je to něco, co by nám oběma mohlo prospět.“

„A jak víte, co přesně by mi mohlo prospět, slečno… Jaké že máte příjmení? Neřekla jste to.“

Nadzvedla bradu. „Dallaireová. Moje příjmení je Dallaireová.“ Věnovala mi pohled plný zvláštního očekávání.

„Dallaireová?“ Zarazil jsem se a zamračil. To jméno jsem znal. „Jste příbuzná bývalého starosty San Franciska Dallairea?“

„Ano.“ Zvedla hlavu o něco výš. Aha. Nadutost. Přesně to její gesto prozrazovalo. Patřila k politické špičce. Dcera ze zámožné rodiny. Moc jsem toho o Franku Dallaireovi nevěděl, jen že byl dvakrát zvolený starostou a byl neobyčejně bohatý – jmění nezískal jen díky své kariéře v politice, ale snad obchodoval i s nemovitostmi. Něco takového. Neustále se umisťoval na žebříčku nejbohatších lidí v zemi. Tak co tu sakra pohledává jeho dcera?

„Lepší otázka, slečno Dallaireová, podle mě zní, jak by mi pro všechno na světě manželství s vámi mělo prospět?“ Tohle bude zajímavé. Opřel jsem se.

Povzdechla si. Teď už tak nadutě nepůsobila. „Jsem tak trochu v prekérní situaci, pane Hawthorne. Můj otec a já…,“ na vteřinu se kousla do rtu, jako by hledala ta správná slova, „… jsme se odcizili. Abych to řekla otevřeně, potřebuju k životu peníze. Potřebuju je, abych přežila.“

Chvíli jsem ji pozoroval a pak se tiše uchechtl. „Můžu vás ujistit, slečno Dallaireová, že manželství se mnou by vaší finanční situaci nijak neprospělo. Spíš právě naopak. Někdo vás špatně informoval.“

Zavrtěla hlavou a naklonila se ke mně. „Což mě vede k té části, která pomůže nám oběma.“

„Jen si poslužte. Prosím, poučte mě,“ vybídl jsem ji. Ani jsem se nesnažil neznít znuděně. Znovu jsem si promnul spánky. Na tohle jsem neměl čas.

Přikývla. „No, dozvěděla jsem se, že vaše vinice jen, hm, no, na pokraji bankrotu. Potřebujete peníze.“

Zmocnil se mě vztek nad tím, jak tahle zazobaná holčička zhodnotila moji situaci. Odtrhl jsem ruku od spánku a zmrazil ji pohledem. „A to víte… jak?“

Znovu zvedla hlavu. „Proklepla jsem si vás.“

„Aha.“

„A, no, včera jsem byla v bance. Náhodou jsem zaslechla část vaší schůzky. Odmítli vám poskytnout půjčku.“

Ztuhl jsem, zatímco jí do tváří pomalu stoupala barva. Aspoň měla tu slušnost zatvářit se rozpačitě. „Náhodou“ to zaslechla. To tak. Pak však znovu zvedla tu svoji maličkou bradu.

Páteří mi projel vztek – a taky menší dávka studu z toho, co slyšela. Narovnal jsem se. „Vy jste drze odposlechla mou schůzku v bance, vygooglila jste si mě a teď si myslíte, že rozumíte mé situaci?“ To myslí vážně?

Výraz v obličeji jí zněžněl a růžovým jazykem si olízla spodní ret. Moje tělo na ten drobný pohyb zareagovalo chtíčem, rychle jsem to však potlačil. Ta arogantní princeznička přede mnou mě nepřitahuje. Navíc jsem uplynulou noc strávil s ženou – blondýnou jménem Jade, která voněla po melounech… Nebo to byl ananas? Měla spoustu energie. A přesto mě ta noc neuspokojila… Zato jsem dostal obrovskou chuť na ovocný salát. Znovu jsem se zadíval na zrzku před sebou. Nebo to byla bruneta? Spíš dokonalá směsice obojího…

A jako by její vlasy reagovaly na moje myšlenky, z drdolu jí vyklouzl další pramínek. Kira si ho zastrčila za ucho.

„Určitě neznám všechny detaily vaší situace. Vím ale, že potřebujete peníze a máte jen několik málo možností, zvlášť když vezmu v úvahu váš… záznam.“ Znovu jí zrůžověly tváře, než pokračovala. „Já také potřebuji peníze. Po pravdě jsem také docela zoufalá.“

Povzdechl jsem si. „Jsem si jistý, že pokud zajdete za svým tatínkem, všechny vaše problémy se vyřeší. Situace bývá jen zřídka tak zoufalá, jak se zdá.“ Akorát že moje situace skutečně zoufalá byla.

Střelila po mně ostrým pohledem, její výraz však zůstal neutrální.

„Ne,“ odpověděla. „Tatínek moje problémy nevyřeší. Před rokem jsme se odcizili.“

„Aha. A jak jste se tedy ten rok protloukala?“

Odmlčela se, jako by uvažovala, co mi odpovědět. „Byla jsem v zámoří.“

Pravděpodobně na nákupech. Nebo se někde slunila. Znovu jsem si prohlédl její nohy – lehce opálené nohy. A teď jí vyschly úspory a tatíček jí další peníze nepošle. Vážně tragédie.

„Máte snad něco proti zaměstnání? Máte vzdělání?“

„Studium na vysoké škole… jsem musela přerušit. A ne, samozřejmě nemám problém si najít práci, pokud to bude nutné. Ale,“ narovnala se, „je potřeba říct, že jsem dnes přišla proto, že věřím, že můj návrh je pro všechny zúčastněné mnohem lepší variantou.“

Znovu mě rozbolela hlava. Proč by mi vlastně mělo na její situaci záležet? „Dobře, můžeme přejít k jádru věci? Jak jste tak výstižně shrnula, moje vinice je na pokraji bankrotu. Čeká mě dnes ještě spousta práce.“

„Jistě. Tedy, ano. Pane Hawthorne, víte, moje babička, matka mého otce, žila skromně, avšak díky několika šťastným investicím mého dědečka zemřela s menším jměním. Odkázala ho svým dvěma vnučkám. Mně a mé sestřenici, s níž se moc dobře neznám. Nicméně ustanovila, že se k těm penězům dostaneme buď ve třiceti letech, nebo pokud se provdáme. Podle toho, co nastane dřív.“

Opřel jsem se a spojil špičky prstů.

„A tak,“ dodala rychle, „vám chci navrhnout toto: vezmeme se, rozdělíme si peníze a rok po svatbě požádáme o rozvod.“

Povytáhl jsem obočí. „Rozdělíme si peníze? O jaké sumě se tu přesně bavíme?“

„Sedm set tisíc dolarů.“

Rozbušilo se mi srdce. Tři sta padesát tisíc dolarů. To je víc, než o kolik jsem žádal v bance. Stačilo by to na všechno vybavení a opravy domu. Stačilo by to na stočení vína, které teď vyčkávalo v sudech. Stačilo by to na aspoň dva další zaměstnance. A pokud by letošní sklizeň byla tak dobrá, jak předpokládám… ani ne za rok by tato vinice opět dosáhla úspěchu. Splnil bych tak slib, který jsem dal otci.

Mlčel jsem, nejen protože jsem přemýšlel nad tím, co právě řekla, ale taky abych ji vyvedl z míry. Nepovedlo se mi to. Nakonec jsem prohlásil: „Zajímavé. Existuje nějaká klauzule o tom, jak dlouho musíme zůstat manžely?“

Vydechla a zavrtěla hlavou. Bez pochyb předpokládala, že moje otázka znamená, že nad tím jejím šíleným nápadem vážně uvažuju. Nebo nad tím opravdu uvažuju? Je to vůbec zákonné? Někde musí být háček. Ten nápad je příliš absurdní, než aby to byla pravda. Hlava se mi maličko točila, a nejen kocovinou.

„Ne, ale mého otce by… popudilo, kdyby zjistil, že jsem se provdala jenom proto, abych získala babiččiny peníze, a pak se o ně navíc podělila s vámi… tedy s kýmkoli.“ Něco se jí mihlo přes obličej, nestihl jsem však pochytit, co to bylo. „Pokud by měl sebemenší podezření, že je moje manželství jen naoko, mohl by výplatu fondu napadnout. Bylo by v nejlepším zájmu nás obou, aby naše manželství působilo tak skutečně, jak by to jen bylo možné. Nicméně, jak jsem řekla, s otcem jsme se odcizili. Předpokládám, že náš plán by vyžadoval jen minimální snahu, museli bychom být však přesvědčiví.“

Povytáhl jsem obočí a opět jsem se zamyslel nad tím, co řekla. Bylo to šokující, neuvěřitelné.

„Počkat, snad nejste,“ naklonil jsem se k ní, „jedna z těch bláznivek, které mi psaly do vězení a nabízely manželství, že ne?“

Vytřeštila oči. „Cože?“

Znovu jsem se opřel. „Ano, byla jich hromada. Některé ženy mají očividně na takové věci úchylku.“

„Na co… Proč?“ Zlehka potřásla hlavou, jako by si nebyla jistá, jak se mohlo téma konverzace tak zničehonic změnit. Působila upřímně zmateně.

Ušklíbl jsem se. „Pokud vím, ženy mají rády drsňáky.“

Na okamžik se zarazila. „Můžu vás ujistit, že já mezi ně nepatřím.“

Pomalu jsem přikývl a prohlédl si ji. „Nu, dobrá, protože já zas můžu ujistit vás, že stejně nejste můj typ.“

Naježila se a narovnala. „Tím lépe. Navrhuju vám čistě obchodní ujednání, nic víc.“ Odvrátila se a já tak teď do těch jejích čarodějných očí neviděl, avšak když se na mě znovu zadívala, tváře měla opět růžové. „Nicméně by vypadalo podezřele, kdybych tu nežila, a upřímně řečeno, pane Hawthorne, potřebuju někde bydlet. A tak mě napadlo, že výměnou za ubytování bych vám mohla vést účetnictví. Předpokládám, že moc zaměstnanců nemáte.“

Zas jsem se opřel. „Váš průzkum na mě udělal dojem, slečno Dallaireová. Ne, musel jsem svého účetního propustit. I svoji sekretářku. A také většinu ostatních zaměstnanců.“ Ne že by kdokoli z nich bydlel přímo na pozemcích vinice.

Přikývla. „S čísly to umím. Pracovala jsem jako stážistka v účetním týmu svého otce. Vyznám se v účetních programech. Mohla bych pro vás pracovat výměnou za pokoj a stravu a samozřejmě také kvůli zachování zdání. Nenavrhuju tu, že bych tu žila celý rok – možná jen několik měsíců, nebo dokud se otec nesmíří s manželstvím a zase mě začne ignorovat. Mohla bych se diskrétně odstěhovat a už nikdy bychom se nemuseli znovu vidět. Samozřejmě s výjimkou rozvodového řízení. Vše by bylo naprosto přímočaré. A také dočasné. A vše bychom samozřejmě zanesli do smlouvy. A prosím, pro vás Kira.“

Dlouze jsem se na ni zadíval a všiml si, jak mluví. Působila upraveně a sebejistě, ale zároveň mi připadala nervózní. Hleděl jsem jí do očí možná o vteřinu déle, než by se slušelo, ona však neodvrátila pohled, ani sebou neškubla. „A co uděláte se svojí půlkou peněz, Kiro? Pokud můžu být tak smělý.“

Odkašlala si. „No, kromě toho, že z nich budu žít, jsem se v San Francisku také zapojila do několika charitativních organizací. Jedna z nich si nevede dobře a budou muset zavřít, pokud nezískají finanční podporu.“

Ztuhle jsem se pousmál. Aha. Stejná jako moje nevlastní matka. Dcera ze zámožné rodiny s prázdným životem. Úplně jsem ji viděl, jak se tam objeví ve svém bentleym, aby zachránila ubohé chudáky před hladověním a mohla se tak považovat za filantropku, než zamíří do obchodu Louise Vuittona, kde si pořídí další kousek do své sbírky. „Chápu.“ Co na tom vůbec záleží, co se svými penězi udělá? A co chce v životě dělat. Měl bych se zajímat jen o svoji situaci. „Je to opravdu nezvyklá nabídka. Promyslím ji a dám vám vědět.“ Začal jsem vstávat.

„Víte, potřebuju vaši odpověď znát co nejdřív,“ vyhrkla rychle, se zatajeným dechem.

Moje tělo, nebo aspoň ta část mezi mýma nohama, sebou škubla. Zatraceně. Reakce mého těla na ni mě naštvala. Ačkoli ta část, která na ni reagovala, si nikdy moc nevybírala.

Znovu jsem se posadil.

„Kéž bych vám mohla dát víc času na rozmyšlenou, pane Hawthorne, ale bohužel okolnosti žádají, abych –“

Zvedl jsem ruku, abych ji umlčel. „Ozvu se vám do večera. Jak se s vámi můžu spojit?“

Odmlčela se. „Pro dnešek jsem ubytovaná v Motelu 6. Můžu vám dát svoje mobilní číslo, abyste mi mohl zavolat.“

Motel 6? Jak hluboko tahle princezna klesla. Ano, určitě se ocitla v zoufalé situaci.

Díval jsem se, jak z okraje mého stolu zvedá balíček lepicích papírků a pero a pečlivě zapisuje telefonní číslo. Lístek jsem od ní převzal a ledabyle ho odložil na neuspořádanou hromadu papírů. Zadívala se na odhozený lístek, pak na mě a stiskla rty. „Můžu vás ujistit, že svoji nabídku myslím naprosto vážně.“

„To vám věřím. Samozřejmě bych se rád sešel se správcem vašeho svěřenského fondu. Přesto bych si to chtěl řádně promyslet. Musím zvážit, jak to ovlivní další aspekty mého života. Být zločincem je jedna věc, ale být rozvedeným zločincem? Jak jen od sebe všechny ty dámy odeženu?“

Přimhouřila ty své ohromující oči.

„Aha, no, kdybych měla jiné možnosti, sama bych nad něčím takovým ani neuvažovala. Věřte mi.“

Tahle princezna by nepoznala skutečný problém, ani kdyby jí vrazil facku přímo do obličeje. Zatímco jsme však na sebe hleděli, něco se jí mihlo přes obličej. Pod tou maskou chladné obchodnice se sotva ovládala. Byla to princezna, ale přesně jak jsem si myslel, v sobě měla i malou čarodějnici. Oba jsme mlčeli, pak se ke mně naklonila, jako by čekala na… něco. Čekala snad, že jí poděkuju?

„Přeji pěkný den.“ Nevstal jsem. Vyprovodit se mohla sama. Pomalu vstala a napřáhla ke mně ruku, abych si s ní potřásl. Natáhl jsem se po ní a na vteřinu ji za tu ruku uchopil. Opět mnou projel ten podivný žár. Rychle jsem ruku stáhl. Kira Dallaireová se otočila na patě, tu svoji nadutou mrňavou bradu opět zvedla a bez ohlédnutí vyšla z mojí kanceláře.

Vstal jsem, přešel k oknu a vytáhl žaluzie. Díval jsem se, jak kráčí k bílé jettě. Překvapilo mě, že jezdí v tak tuctovém autě. Když odemkla dveře a chystala se nasednout, zarazila se a rozhlédla se po vinici. V jejím výrazu se objevilo něco, co mě přinutilo bezděčně přistoupit k oknu, až jsem obličejem málem narazil do skleněné tabule. Co to jen bylo? Uznání, rozhodl jsem se. K tomuhle zchátralému místu? Než jsem se nad tím stihl zamyslet, nastoupila do auta, zabouchla za sebou dveře a o chvíli později už projela bránou a zmizela z dohledu.

Možná jsem ji soudil nespravedlivě. Pokud někdo ví, jaké to je, jsem to já. Možná jsem měl jen kocovinu a ona mi připomínala ženy, jako je moje nevlastní matka. A samozřejmě tu byl ten fakt, že sem prostě jen tak přijela a otevřeně mi nabídla manželství z rozumu… Možná že ale není Kira Dallaireová taková, jak se zdá.

Znovu jsem se posadil ke stolu a zapnul počítač, abych si ji vygooglil. Když ona může, tak já taky. Sotva jsem zadal její jméno, objevila se celá řada fotografií: Kira Dallaireová ve večerní róbě vystupuje z limuzíny, Kira Dallaireová na premiéře filmu v nějakém kině, Kira Dallaireová stojí na charitativní galavečeři po boku muže, v němž jsem poznal Franka Dallairea. Vždy měla na rtech ten samý upjatý, povýšený úsměv. Na několika fotografiích stála vedle pohledného blonďáka, který byl soudě podle vzhledu tak o pět, deset let starší než ona. Na jednu z fotografií jsem klikl a přečetl si popisek, podle kterého se jednalo o Coopera Strattona a jeho snoubenku Kiru Dallaireovou.

Snoubenku?

Podíval jsem se na datum – fotografie byla stará něco málo přes rok. Že by právě kvůli tomuhle musela „přerušit“ vysokoškolské studium? Nechala školy, aby se z ní stala manželka na okrasu?

Přečetl jsem několik článků a moje opovržení jen sílilo, zatímco jsem skládal dohromady aktuální situaci Kiry Dallaireové. Žádný z těch článků to neřekl na rovinu, bylo však snadné číst mezi řádky. Kira byla zasnoubená s Cooperem Strattonem, mladým státním zástupcem, který v San Francisku kandidoval na soudce vyššího soudu, když se zapletla do nějakého skandálu – řada článků naznačovala, že se skandál týkal drog – k němuž došlo ve střešním apartmá hotelu St. Regis. Její otec, který se ji snažil ochránit a zajistit jí pomoc, ji poslal do léčebny, pravděpodobně šlo spíš o nějaké luxusní lázně v Londýně nebo Paříži. A její snoubenec zrušil zasnoubení. Kdo by se mu mohl divit? Teď se však vrátila a její otec… Co? Odmítl jí financovat životní styl, na který byla zvyklá? Nechtěl jí dát peníze, dokud nedokáže, že je ochotná se polepšit? Samozřejmě to jsou jen moje dohady. Tak jako tak se Kira Dallaireová rozhodla, že vezme věci do svých rukou.

Odhadl jsem ji správně – je stejná jako moje nevlastní matka. Žena, jíž se v životě dostalo všeho a která věřila, že na to má právo. Sobecká žena, která předpokládala, že život udělá, co mu řekne. A když se tak nestalo, uchýlila se k extrémnímu opatření, jenom aby získala, co chce, bez ohledu na to, komu tím ublíží.

Opřel jsem se a chvíli uvažoval. Ani za milion let bych nehádal, že po probuzení budu řešit zrovna tohle.

Oba jsme byli svým způsobem zoufalí. Otázkou bylo – opravdu jsem tak zoufalý, že se podělím o svoje jméno – byť jen dočasně – za peníze, které potřebuju, abych zachránil vinici a splnil slib?

Koutkem oka jsem na monitoru počítače něco zahlédl, malou fotografii ve spodní části článku, který jsem četl. Klikl jsem na ni, abych ji zvětšil. Jednalo se o další fotografii Kiry Dallaireové a Coopera Strattona. On měl ruku majetnicky na jejích zádech a hrdě se usmíval, zatímco ona se na něj zubila. Zadíval jsem se na její pravou tvář. Měla dolíček. Ta mrňavá čarodějnice měla dolíček. A za nic na světě bych nedokázal vysvětlit, proč se mi zrovna při pohledu na ten dolíček rozbušilo srdce.

3. kapitola

Kira

Sice vypadal jako princ, ale v pohádce bych ho obsadila do role draka! Neurvalého, oheň dštícího draka plného předsudků.

Vůbec mě to ovšem nepřekvapovalo. Moje schopnost odhadnout člověka bývá… mizerná. To bylo už jednou dokázáno. A dost bolestivě.

Přesto jsem vůbec nečekala, s jakým výsměšným pohrdáním se mnou bude jednat. A ano, dobře, tak mu moje nabídka zněla zpočátku skandálně. Prokazovala jsem mu však laskavost. Nabízela jsem mu peníze za nic. Tedy prakticky za nic. Něco jsem po něm chtěla – to přiznávám. Požádala jsem ho, aby si mě výměnou za peníze vzal. Nad tou nepříjemnou pravdou jsem se ošila. Sepsala jsem si však seznam a ve sloupci „pro“ stálo pro nás oba mnohem víc bodů než v sloupci „proti“. Ačkoli po pravdě všechna ta „proti“ byla hodně důležitá a dokázala by převážit jakékoli váhy bez ohledu na to, jak byste je nazvali. Přestože jsem se snažila představit svou nabídku co nejprofesionálněji, díval se na mě s odporem, jako by ve mně viděl hromadu odpadu. Fakt, že jsem si jako odpad připadala, tomu nijak nepomáhal.

Čím povýšeněji se mnou mluvil, aniž by mu z obličeje zmizel ten jeho výsměšný úšklebek, tím nervózněji, rozhozeněji a nejistěji jsem si připadala. Znám to celý život. Vím, jaké to je, když vámi lidé opovrhují.

A pak mi oznámil, že nejsem jeho typ. Jako by na tom snad záleželo. Nezáleželo na tom. Vůbec. Ani maličko. Potřebovala jsem jenom to, aby jeho typem byly moje peníze.

Tak proč mě ta jeho poznámka tak ranila?

Povzdechla jsem si. Řekl, že mi zavolá, ale soudě podle jeho neurvalé lhostejnosti jsem v to ani nedoufala. No, zkusila jsem to. Holt to byl jen další z mých hodně špatných nápadů a Grayson Hawthorn mi dal jasně najevo, co si o tom myslí. A ještě navíc tím svým lehce znuděným, příjemně mužným hlasem. Zkřivila jsem rty. Otázkou tedy zůstává, co teď? Vrátit se k otci nepřicházelo v úvahu. Brzy budu spát na ulici. Nebo v komunitním centru. Srdce mi při pomyšlení na to středisko pokleslo. Co si jen počnou? Bylo důležité, abych se dostala k penězům od babičky. Asi bych mohla zajet někam do centra města a komukoli na ulici nabídnout totéž co Graysonu Hawthornovi. Nebo bych mohla na internetu zveřejnit inzerát, jako jsem vtipkovala s Kimberly. Mohla bych prodat auto. Bylo vedené na moje jméno – jedna z mála věcí, které jsem si koupila za vlastní peníze. Jenže pak bych ani neměla kde přespávat, pokud a až by mi došly peníze.

Jen jsem si myslela… No, narazit v bance na Graysona Hawthorna mi připadalo jako osud. Čím víc jsem nad tím včera v maličkém prázdném hotelovém pokoji přemýšlela, tím víc jsem si říkala, že podělit se o babiččiny peníze právě s tímto mužem by bylo správné vzhledem k tomu, co ho pojí s mým otcem. Ne že bych mu to hodlala někdy prozradit a ne že by mu to k čemukoli bylo. Mohla jsem se s ním však podělit o ty peníze – o peníze, které zoufale potřeboval – a možná bych tím aspoň trošičku pomohla nastolit ve vesmíru rovnováhu.

Musím ovšem přiznat, že mě v tomhle směru ovlivnil i jeho vzhled. Působil na mě jako oživlý hrdina ze všech těch pohádek, které jsem kdy četla. A, bože, jak já chtěla zas věřit v hrdiny.

Občas se ovšem holt žena musí sama stát hrdinkou.

Zvlášť když se ukáže, že hrdina je povýšený drak.

Věděla jsem, že Grayson Hawthorn udělal v životě špatné věci, avšak po prostudování jeho případu to na mě působilo spíš jako strašná nehoda. A tak jako tak to byla chyba, za niž zaplatil. Víc než jen zaplatil. Stále za ni platil tím, jak se na něj lidé dívají. Nikdo mu nechtěl dát šanci nebo aspoň půjčku, kterou zoufale potřeboval.

A tak jsem se rozhodla řídit instinktem a se závěry o něm počkat, až se s ním setkám osobně. Tak jsem se za ním vypravila hned ráno, než bych ztratila odvahu.

No. Drak si bude muset svůj život vyřešit sám. Stejně jako já. Jen já dokážu ovlivnit svůj osud. Na utápění se v zoufalství nemám čas. Zastavila jsem na hotelovém parkovišti a zašla do svého pokoje.

Svlékla jsem si šaty a zula sandály, které jsem si vzala na schůzku s Graysonem Hawthornem. Ani jsem si neuvědomovala, že jsem si je tehdy ve svém starém životě v tom spěchu sbalila. Když jsem se dnes ráno oblékala, byla jsem však za svůj omyl vděčná. Chtěla jsem působit profesionálně a džíny ani roztřepené kraťasy, které jsem nosila obvykle, zrovna neříkaly: „Ber mě vážně.“ Zarazila jsem se. Možná by mu ale řekly: „Jsem zoufalá! Ožeň se se mnou!“ Možná jsem si je přece jenom měla obléknout.

Už převlečená jsem vyšla z hotelu a celý den se procházela po centru Napy, prohlížela si výlohy krámků, prošla několik obchodů včetně knihkupectví a naobědvala se v malé kavárničce, kterou měla babi moc ráda. Přestože jsem si připadala beznadějně a bez plánu, snažila jsem se na to nemyslet a co nejvíc si den užít. Pokud bych si musela najít práci servírky, jak mi navrhla Kimberly, udělám to. Tvrdé práce se neštítím. Doufala jsem, že vymyslím plán, který mi nabídne víc možností, ale to teď už nepůjde. Narovnala jsem záda a probudila v sobě svoji vnitřní Scarlett O’Harovou. Dnešek přežiju a pak, vzhledem k tomu, jak katastrofálně dnes ráno vybouchl původní plán, vymyslím jiný.

Odpoledne jsem se vrátila do hotelu. Obloha byla čistá a jasně modrá. Vešla jsem do pokoje a na chvíli si celá vyčerpaná lehla na postel. Celou noc jsem sebou házela nervozitou z ranní schůzky s Graysonem Hawthornem. Teď už jsem byla unavená a skoro okamžitě jsem usnula.

Probudila jsem se omámená a chvíli nechápala, kde to jsem, pořád na pomezí spánku a probuzení. Cítila jsem, že je něco špatně, avšak nevzpomínala jsem si co. Pomalu mi vstoupila do vědomí realita, stejně jako to dělává smutek, a kousek po kousku mi znovu začala tížit hruď. Maličko jsem sebou škubla, převalila se a podívala na budík na nočním stolku. Bylo po čtvrté, takže jsem spala něco málo přes hodinu. S povzdechem jsem se posadila.

Horká sprcha uklidnila moje svaly, když už ne srdce, a když jsem z ní vyšla, hned jsem si připadala trochu víc naživu. Částečně jsem si usušila vlasy a pak je smotala do drdolu na temeni, který se určitě za chvíli rozpadne. Moje babička vždycky říkávala, že moje vlasy jsou divoké a nezvladatelné stejně jako já. Říkala to však s takovou láskou v hlasu, že jsem v tom vždy viděla kompliment. Bože, jak mi jen chybí, přestože je pryč už celé roky. Nepřítomnost její bezpodmínečné lásky mě stále bolela.

Právě jsem se chystala vytáhnout z kufru čisté oblečení, když mi zazvonil mobil. Určitě volala Kimberly, byla jsem si tím jistá. Když jsem však pohlédla na displej, svítilo na něm cizí místní číslo. Srdce se mi v hrudi zastavilo a pak rozbušilo. Přejela jsem prstem po displeji.

„Ano?“ ohlásila jsem se se zatajeným dechem.

Odpověděl mi hluboký hlas, v němž nezaznívala žádná vřelost. „Tady Grayson.“

„Ach.“ Snažila jsem se znít co nejklidněji, zatímco jsem se ještě v osušce posadila na postel. „Co pro vás můžu udělat?“

„V kterém pokoji jste ubytovaná?“

„Pokoji?“

„Váš hotelový pokoj. Jste v Motelu 6, je to tak? Na Solano Avenue?“

„No, ano, ale –“

„V kterém jste pokoji?“ zopakoval otázku.

„Dvě stě jedenáct. V kolik hodin tu… Haló?“ Opravdu mi právě zavěsil? Co to –

Ozvaly se tři krátké údery na moje dveře a já překvapeně vyjekla, odhodila telefon na postel a vstala.

„Chvilku!“ vykřikla jsem, doběhla ke kufru a rychle z něj vytáhla kalhotky a podprsenku. Klepání nepřestávalo.

„CHVILKU!“ křikla jsem znovu. Takový neurvalý… drak!

Oblékla jsem si šaty, které jsem měla na sobě dnes ráno, a zapnula pásek, než jsem dveře otevřela. Přede mnou se objevil Grayson Hawthorn a i on měl na sobě totéž co ráno – džíny a modré triko, které se mu pěkně napínalo na štíhlé, ale evidentně svalnaté hrudi. Jeho mužnost mi brala dech. Voněl jako dnes ráno – po svěžím, mužně vonícím mýdle. Teď jsem však z něj slabě cítila i slaný podtón potu. Naklonila jsem se a nasála do plic tu jeho mužnou vůni, avšak pak jsem si náhle uvědomila, co to dělám. Založila jsem si paži na hrudi a o krok ustoupila.

„Tohle je od vás velmi neprofesionální. Měl jste mi dát předem vědět, že jste na cestě.“

Grayson vešel dovnitř a dlouze se rozhlížel. Zrak se mu na okamžik zastavil na mém zavazadle od Louise Vuittona, než se mi konečně zadíval do očí. „Ještě před čtvrt hodinou jsem netušil, že sem přijedu.“

„Chápu. No, chtěl byste zajít do přízemí? Mohli bychom si dát kávu –“

„Není potřeba. Nezdržím se. Musím se vrátit k práci.“

Rozhlédla jsem se po pokoji, po neustlané posteli a poházeném oblečení. Od stolu jsem odtáhla židli a posadila se na polstrovanou lavici v nohách postele. Grayson přijal nabídnutou židli.

„Uvažoval jsem nad vaší nabídkou. Než ale podnikneme jakékoli kroky, rád bych se sešel se správcem vašeho fondu, abych si byl jistý, že peníze budou vyplacené přesně, jak říkáte, ihned po uzavření manželství, nebo krátce poté.“

Přikývla jsem. Srdce mi prudce bušilo. „Jistě. Chápu.“

Grayson krátce přikývl. „A pokud bude všechno v nejlepším pořádku, necháme sepsat předmanželskou smlouvu, v které stanovíme finanční podmínky našeho manželství.“

„Samozřejmě.“

„Bez ohledu na to, jak po finanční stránce dopadne rok, během nějž budeme svoji, o finance ani majetek se nerozdělíme. V žádné podobě, v žádném směru.“

„Ne, to jistě ne.“

Nepřestával se tvářit tajuplně. „Po schůzce se správcem fondu budu muset věřit, že mi opravdu vyplatíte půlku peněz.“

Zamračila jsem se. „Tak přece zní dohoda.“ Z drdolu mi vypadl pramínek vlasů. Pokusila jsem se ho upravit zpátky. Grayson sledoval očima moji ruku a pak se zadíval na ten pramínek, který se opět uvolnil.

„Ano, jenže, Kiro,“ dodal skoro roztržitě, než se mi zadíval do očí. Naklonil se ke mně, pohled upřený a ostražitý. „Neznám vás. Co já vím? Třeba hned po svatbě seberete šek a zmizíte v Brazílii. Nemám důvod vám důvěřovat. Musím mít ve vás jen slepou víru.“

Naježila jsem se. „Něco takového bych nikdy neudělala.“

„To tvrdíte vy. Zjistil jsem, že lidé říkají to, co se jim zrovna hodí. Ne vždy to znamená, že se s tím dá počítat.“

Ano, sama jsem moc dobře věděla, co tím myslí. Zhluboka jsem se nadechla a přikývla. „Já… si to uvědomuju. Hodlám ale svoje slovo dodržet.“

Vteřinu mě pozoroval… pak dvě, než se odvrátil. „Můžete na Hawthornově vinici bydlet dva měsíce. To by mělo stačit, aby se váš otec dozvěděl o našem manželství a abyste si za svůj podíl peněz našla vlastní bydlení. Pokud nastane s vaším otcem nějaký problém, znovu spolu ten časový limit projednáme. Na mém pozemku stojí domek pro zahradníka. Můžete ho mít. Je malý a nenabízí žádný luxus, ale je v něm postel a tekoucí voda.“ Věnoval mi pohled, který jsem nedokázala rozšifrovat.

„To zní malebně.“

„Malebně je hodně velkorysé označení.“

Opravdu jsem v těch černých dračích očích a povytažených rtech vyčetla výzvu?

„Dobře.“ Zvedla jsem bradu. Nikdy jsem necouvla před otcem a necouvnu ani před tímto mužem.

„Opravdu jste zoufalá.“

„Stejně jako vy.“

„Pravda.“ Odmlčel se. „Pokud by vám nevadilo, že se ptám. Proč jste si vybrala zrovna mě? Tedy krom toho, že jsem zoufalý?“ Krátce povytáhl koutek rtů, v jeho očích se však žádné pobavení nezračilo. „Mohla jste si vybrat kteréhokoli bezdomovce na ulici a podělit se o své dědictví s ním. Po světě běhá spousta zoufalých lidí, Kiro, jestli chcete svoje peníze rozdat.“

„Můj otec by nikdy neuvěřil, že jsem si vzala bezdomovce, protože jsem se do něj zamilovala, Graysone. Bylo by pro něj příliš snadné výplatu fondu napadnout. Můj otec má konexe, to si jistě dovedete představit, a tak musím postupovat opatrně. Musela jsem si vybrat toho správného člověka. Přesvědčivého člověka.“

Naklonil hlavu. „To, že by váš otec napadl výplatu fondu… Měl bych si kvůli tomu dělat starosti?“

Zavrtěla jsem hlavou. Pokud by k mému manželství s Graysonem Hawthornem opravdu došlo, otec by se ho nejspíš snažil všemi možnými způsoby utajit nebo to překroutit tak, aby to vyznívalo v jeho prospěch. Přesto… „Nemyslím si, ale naučila jsem se, že jak jde o mého otce, je lepší vše naplánovat do posledního detailu.“ Navzdory mým optimistickým slovům mi po zádech přeběhl mráz.

„Chápu. Takže chcete otce přesvědčit, že jste mě zahlédla na ulici a šíleně jste se do mě zamilovala, a proto jsme se do týdne vzali?“

Povzdechla jsem si. „Zas tak přehnané by mu to nepřipadalo. Věří, že jsem… impulzivní… nestálá… nerozumná.“

Zamyšleně si mě změřil. „A jste? To všechno?“

Kousla jsem se do rtu. „Impulzivní jsem, to přiznávám. Přelétavá ne, nemyslím si. A nerozumná… Copak takoví nejsme čas od času všichni?“

Zdálo se, že nad mými slovy přemýšlí. „Tak jak to tedy podáme? Narazili jsme na sebe tady v Napě, zamilovali se a impulzivně se vzali, protože nám to kvůli naší – ne nestálé – lásce nemyslelo?“

Pousmála jsem se. „Tak nějak. Asi bychom to měli probrat do detailu, abychom si případně neodporovali.“ Srdce se mi znovu rozbušilo. „Takže souhlasíte? Dohodneme se?“

„Pokud schůzka se správcem vašeho fondu dopadne dobře, tak ano, dohodneme se.“

Přikývla jsem a vydechla. „Nebudete toho litovat, Graysone.“

„Určitě tak jako tak budu, Kiro. Ale… zoufalé časy –“

„– si žádají zoufalá řešení. A tohle řešení už zoufalejší být nemůže.“

Usmál se a ukázal mi přitom rovné bílé zuby, avšak opět se mu do tváře vkradlo to jeho předchozí opovržení. Neviděl ve mně člověka, který mu přináší dar, ale někoho, kdo ho nutí udělat, co se mu nechce. Jako bych mu snad ani nedala na vybranou. No, nevadí. Jeho vděk nepotřebuju. Potřebuju jen jeho příjmení. Přesto jsem pocítila určité zklamání. Když jsem ho včera uviděla stát na ulici, připadal mi… zlomený, zničený, a přesto soucitný. Muž přede mnou však byl úplně jiný – škrobený a chladný. Opravdu jsem ho odhadla tak špatně?

Jako by slyšel moje myšlenky, úsměv mu z obličeje opadl stejně rychle, jako se tam objevil. „Je několik věcí, které bychom spolu měli ve zkratce probrat.“

„Dobře.“ Hodila jsem nohu přes nohu. Sledoval přitom ten pohyb, pak zatnul zuby a odvrátil se, než promluvil.

„Jelikož budete bydlet na mém pozemku a vést mi účetnictví, měli bychom si vyjasnit povahu našeho vztahu.“

„Vztahu? Myslela jsem, že je to jasné. Bereme se pro peníze. Žádný vztah mezi námi není.“ Ten fakt zdůrazňovala rozpačitá, nepříjemná atmosféra, jež tuto schůzku doprovázela.

„Budeme obchodní partneři. Nic víc.“

„Souhlasím. Pokud zachováte diskrétnost, můžete si vést osobní život, jak uznáte za vhodné.“

„To mám také v úmyslu.“

„Výborně.“

„Dobře. Nechci, abyste si dělala ohledně naší dohody nějaké… růžové představy.“

Povytáhla jsem obočí. „Růžové?“

„Romantické. Nevhodné.“

Zatnula jsem zuby. „Ano, dal jste jasně najevo, že nejsem váš typ. A udělám, co bude v mých silách, abych nepodlehla vašemu neodolatelnému šarmu. Určitě nechci, aby to mezi námi začalo být,“ přimhouřila jsem oči, „nesnesitelně nepříjemné.“

„Dobře.“

Nejradši bych ho nakopla. Bez ohledu na to, jaký je, je to očividně muž, který je zvyklý, že se na něj opačné pohlaví lepí. A podle všeho předpokládal, že jsem buď jeptiška, nebo ho můj osobní život vůbec nezajímal. Nejspíš to druhé.

„Co dál?“ zeptala jsem se chladně.

Grayson – ode dneška známý jako Drak – si mě změřil. Netušila jsem, co si myslí. Nejspíš se snažil odhadnout, jestli si opravdu dokážu zabránit, abych se do něj zamilovala. Každou vteřinou mi připadal ošklivější. Arogantní ještěr. „Zmínila jste se o mém záznamu. Předpokládám, že znáte povahu mého zločinu.“

Jeho slova okamžitě zchladila můj vztek. Zahořely mi tváře. „Snad to nebudete považovat za vlezlost, ale říkala jsem si, že bych si o vás měla zjistit co nejvíc, než za vámi přijdu se svojí nabídkou.“

Pokrčil rameny. „Z obchodního hlediska jste se rozhodla správně. Než přejdeme k dalším krokům, máte otázky k tomu, co jste se dočetla? Teď jsem na ně ochotný odpovědět, později už o tom mluvit nehodlám.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Graysonův slib.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.