Neonová oběť

Vyšlo také v tištěné verzi

John Sandford

Neonová oběť – e-kniha

Copyright © BB/art s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2020

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2018 by John Sandford

All rights reserved.

Z anglického originálu Neon Prey

(First published by G. P. Putnam’s Sons, New York, 2019)

přeložil © 2020 Radim Zetka

Redakce textu: Jiří Pacek

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Tisk: FINIDR, s.r.o. Český Těšín

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-759-5384-1 tištěná kniha

ISBN 978-80-759-5451-0 ePub

ISBN 978-80-759-5452-7 Mobi

ISBN 978-80-759-5453-4 PDF

Neonová oběť

John Sandford

přeložil Radim Zetka

Věnováno Rebece Partridgeové

1

Deese byl štíhlý a šlachovitý a díky tomu měl rychlé reakce. Navíc byl zákeřný jako agresivní orangutan. Na tváři se mu pod napjatou kůží rýsovaly kosti, jen na opáleném čele mu čas vytvořil několik vrásek. Měl černé oči a několikrát zlomený nos, na němž byste marně hledali rovný kousek. Jedno rameno mu zdobilo červeno-modré tetování vlka s hlavou motorkáře v tlamě, to druhé zase zlověstná podobizna Medúzy s kobrami namísto vlasů.

Zda byl chytrý? Na práci, kterou vykonával, nepotřeboval být žádný génius.

Lidé, kteří se dostali do jeho blízkosti, většinou ihned ustoupili: Deese totiž nevábně zapáchal. Sám to nevěděl, a ostatní mu to neřekli, protože… zkrátka protože to byl Deese. Jeho šéf pověděl jednomu ze svých společníků, že Deese smrdí jako fretčí výkaly; musel to vědět nejlíp, protože choval pár fretek.

Stejně jako spousta dalších jižanů se i Deese vyžíval v grilování a věděl přesně, co je potřeba. Maso vždy na obou stranách jemně potřel extra panenským olivovým olejem, ochutil košer solí z louisianských solných dolů a hrubě mletým černým pepřem. Pak ještě maso poprášil drcenými listy kašti bělavé; tento prášek se sice nejvíc používá do polévky gumbo, ale na grilování se také výborně hodí. Plátky masa připravoval na dřevěném uhlí z broskvoní, které kupoval u jednoho nuzáka na farmářském trhu v Baton Rouge.

Svíčkovou před grilováním vyndal z chladničky, rozkrojil ji shora dolů na dva tenké plátky, které pak nechal odpočívat na kuchyňské lince přikryté plechovou miskou, aby na ně nesedaly mouchy. Mezitím rozpálil gril na vysokou teplotu a pak maso položil co nejblíž žhnoucímu uhlí. Za čtyři minuty měl hotové středně propečené steaky.

Jeho otec by mu nejspíš vyťal pěkný políček, kdyby viděl, jak si na talíř dává omáčku číslo 57 od Heinze. Deese věděl, že příliš mnoho omáčky zničí chuť masa, ale on si do ní chtěl každý kousek jen trošičku namočit. Jednou za čas měl čerstvá játra, která si nakrájel a do křupava upekl s cibulkou a pak vše zalil kečupem.

Deese při vaření meditoval, ačkoliv o tom takhle nikdy neuvažoval; meditace byla pro hipíky a nerdy a lidi, které odstrkujete z chodníku. Zatímco kouzlil u grilu, přemýšlel o muži, kterého měl zranit. Ne zabít, jen zranit. A to bylo těžší než zabíjení.

Když ho najali, aby někoho sprovodil ze světa, prostě k oběti přišel a zastřelil ji zbraní koupenou na ulici, kterou pak hodil do nejbližšího kanálu. Většinou tělo nechal ležet a zase odešel. Stávalo se, že po vraždě neměly zůstat stopy, což vyžadovalo určité plánování, ale nic složitého. Prostě po činu mrtvolu naložil na korbu pick-upu a poté ji pohřbil v bažinách za svým domem.

Pokud jste měli někoho zranit, a ne zabít, nastal vždy jeden velký problém: přeživší svědek. Řešením bylo, aby si dotyčný uvědomil, že když si pustí hubu na špacír, povede to k něčemu horšímu než troše bolesti.

V takovém případě probíhal rozhovor se šéfem asi takto:

„Nohy?“

„Ne, nohy ne. Tím bys ho odstavil,“ odpověděl šéf a poklepal si na hladce oholenou bradu ukazováčkem. Mezi kotníky mu proběhla fretka a ukryla se pod pohovkou. „Potřebuju, aby to ostatní viděli. Napadly mě ruce. Aby třeba rok chodil s rukama, který vypadaj, jako kdyby mu je posekala drtička na dřevo.“

„S rukama je celkem práce,“ řekl Deese. „To ho nejdřív musím uzemnit. A když někoho pořádně uzemníš, někdy už se pak znovu nepostaví.“

„Tak to by sis měl dát bacha. Já chci svý prachy zpátky. Ne, něco víc, já chci zpátky prachy od všech. A názorná lekce je vždycky prospěšná. Takže to vidím na ty ruce.“

„No dobře,“ pokrčil Deese rameny. „Chceš ruce? No tak je dostaneš.“

•••

S rukama je potíž. V potyčce se rychle a nepředvídatelně pohybují, a je docela možné, že na samotnou práci nebude dostatek času. Takže žádná potyčka. Překvapit ho, udeřit do obličeje, srazit k zemi, stoupnout na paži a zřídit mu ruku a možná i paži. Pak totéž na druhé straně a hned zase mazat pryč.

Deese už si provedl průzkum. Muž, kterého měl napadnout, žil sám v bytě, do něhož se vcházelo z venkovní chodby, takže mu musel přijít sám otevřít. Pokud na to Deese půjde správně, dojde k tomu tady… Počká, až vejde dovnitř, a jakmile nebude nikdo další nablízku, zaklepe na dveře tu starou známou melodii: TA-TADA-DA-DA! TA-TA!

Když lidé slyší toto klepání, obvykle je to odzbrojí. Stačí klepat jemně a každý si hned myslí, že za dveřmi je žena. A Deeseův cíl Howell Paine byl na ženy vysazený.

Deese odnesl maso na gril a dokonale je rozmístil nad oválnou kupku žhavého ořechovcového uhlí. Poté se vrátil do domu a ze skříně vyndal vycházkovou hůl.

Koupil si ji ve specializovaném obchodě v Londýně, kam před lety vycestoval, protože se o něj zajímal muž zvaný Ložisko. Kdysi ho prý nějaký karatista kopl do rozkroku a on nehnul brvou, jelikož měl zřejmě místo koulí ocelová ložiska. Uměl jen jediné – zabíjet – a byl v tom opravdu dobrý.

Naštěstí pro Deese Ložisko nepřežil tvrdé přistání na podlaze atria hotelu v New Orleansu, ještě než se dostal k Deeseovi, ačkoli štěstí v tom nehrálo žádnou roli. Muže, jenž Ložiska najal, aby zabil Deese, nedlouho poté ukopali k smrti členové jeho vlastní ochranky, kteří také byli u toho, když Ložisko opustil tento svět. Poučení pro všechny gaunery, kteří potřebují ochranku: dobře jim plaťte, jinak jim někdo jiný zaplatí víc.

Deese několikrát švihl holí sem a tam, aby zjistil, zda mu pořád padne do ruky. Vycházkové hole začala používat evropská šlechta náhradou za meče. Ty opravdu kvalitní byly bezpochyby elegantní, ale představovaly také účinné zbraně, zejména pokud jde o bití.

V roce 1856 jižanský kongresman Preston Brooks brutálně napadl holí abolicionistického senátora Charlese Sumnera poté, co Sumner ve své řeči zaútočil na jiného jižanského senátora kvůli jeho prootrokářským názorům: „Senátor z Jižní Karolíny zřejmě přečetl spoustu knih o rytířství a sám sebe považuje za ušlechtilého, čestného a odvážného rytíře. Vybral si milenku, jíž složil své sliby a která, ač ohavná v očích ostatních, pro něj zůstává líbeznou; ač nečistá v očích celého světa, pro něj zůstává neposkvrněnou – mám na mysli hampejznici zvanou Otroctví.“

Sumner se uzdravil až po několika letech. To ale Deese nevěděl, nebyl historik, nečetl dokonce ani komiksy, věděl však, k čemu se vycházková hůl dá použít.

Deeseova hůl byla vyrobená z tmavohnědého trnkového dřeva a zakončovala ji kulatá rukojeť s olověnou výplní, jež byla nasazena na ocelovém prutu, který po celé délce zpevňoval dřík hole. Zasažení rukojetí bylo stejné jako úder kladivem, avšak s metrovou násadou.

Zavřel oči a v duchu si představoval příchod, útok a odchod. Stál tak asi minutu s hlavou plnou Howella Painea, dokud jej zpátky ke grilu nepřivolala vůně syčících steaků.

Byl unavený. Toho dne zavraždil mladou ženu a před hodinou ji pohřbil. A teď měl před sebou Howella Painea. Práce. Samá práce.

Howell Paine.

Howell Paine narazil v tanečním klubu v centru města na jednu sexy čtyřicítku. Bydlela v neworleanském přístavu na krásné velké jachtě, která jí připadla jako součást porozvodového vyrovnání. Proto Deese nebyl nejprve schopný zastihnout Painea doma.

Co se nestalo, sexy čtyřicítka dávala víc, než Paine dokázal snést, přestože se statečně snažil vydržet, jak to jen půjde. Nakonec ji nechal zhluboka oddechovat v manželské posteli v kajutě na přídi a naboso se vykradl ven. Než se dostal na molo, aby si obul boty, přivlastnil si cestou přes salon dvě lahve osmnáctileté skotské Macallan a pánský náramek z osmnáctikarátového zlata.

V uváleném modrém seersuckerovém obleku, bílé košili a tmavomodrých plátěnkách spěchal po molu do svého volkswagenu, jímž ujížděl zpět domů.

Cestou se zastavil v bistru na slaný koláč se šunkou a čedarem a na vafle a při jídle si rychle prolistoval noviny Times-Picayune. Pak se konečně vydal do svého bytu, jenž byl součástí již značně ošumělého bytového domu pro rodiny se středním příjmem. Šlo o betonový dvoupodlažní blok se zeleným nátěrem a vnějšími chodníky, které vedly k různobarevným dveřím. Dům na první pohled nevypadal špatně, ale kdyby přestala fungovat klimatizace, v bytech by se všichni rychle udusili, a také schodiště začínala nepěkně rezivět.

Paine našel volné parkovací místo na ulici pod ambroní a zamířil ke svému bytu. Cestou obdivoval, jak se mu na zápěstí leskne nový zlatý náramek. Tehdy ho zpozoroval Deese, jenž zrovna odjížděl. Deese zastavil a sledoval, jak Paine stoupá po schodech na ochoz patra, v ruce hnědou papírovou tašku, a vesele si píská.

Deese pískání nesnášel.

Čím dřív, tím líp, pověděl si, zatímco Paine otevíral dveře svého bytu. Noc by byla bývala lepší, jenže Painea bylo těžké zastihnout a do večera by se mohl zase vytratit. Kromě toho, pokud vše vyjde, jak má, většina bití se odehraje uvnitř bytu, mimo zvědavé pohledy z ulice.

Deese si našel parkovací místo, sáhl pro vycházkovou hůl, přešel ulici k bytovému domu, vystoupal do patra a jakoby nic došel k Paineovu bytu.

Když přišel ke dveřím, namísto zaklepání se otočil, opřel se o zábradlí a rozhlédl se po ulici. Celou minutu hledal pár očí, který by jej mohl identifikovat. Žádný však nezahlédl, jen kočku, jež přeběhla ulici a zmizela v křoví. V některém ze sousedních bytů někdo byl, protože cítil vůni smažící se slaniny, ovšem ten, kdo právě smaží slaninu, asi v nejbližší době nepůjde ven.

Z kapsy vytáhl hnědou lyžařskou kuklu, přetáhl si ji přes hlavu, otočil se ke dveřím a zaklepal. Zvedl přitom nad hlavu vycházkovou hůl, připravený k útoku. Jako mnoho dokonalých plánů, ani tento neprobíhal tak, jak si představoval.

Zaklepal přesně tak, jak si usmyslel: TA-TADA-DA-DA! TA-TA! Klepání se ozvalo zrovna v okamžiku, kdy Paine vyndával z hnědé tašky lahve whisky. Jednu z nich držel v ruce. Předpokládal, že jde o sousedku, s níž občas sdílel lože, když nikdo bohatší nebyl na obzoru. Věděl, že ona si s ním v ničem nezadá, ale i tak šlo o civilizovaný vztah.

V okamžiku, kdy zabral za kliku, stál ode dveří dál než normálně. Deese dveře rozkopl, ty explodovaly dovnitř. Deese se rozmáchl a holí mířil na Paineovu tvář.

Paine úder vykryl lahví whisky, jež se roztříštila, a sklo se rozletělo po celém pokoji. Střepy poranily Painea na tváři a ten začal řvát bolestí a hněvem. Uvědomil si, že v ruce drží zubatý zbytek rozbité lahve. Deese ztratil rovnováhu, jelikož se rozpřáhl na muže, který od něj stál dál, než očekával, a chviličku mu trvalo, než se zase narovnal. A Paine během oné chviličky bodl rozbitou lahví směrem k Deeseovým očím.

Deese se přikrčil, ale lahev mu rozřízla kuklu a kůži na hlavě. Krev vystříkla až na stěnu a dveře a začala mu téct do očí. Při pohledu na krev se Paine na okamžik zarazil, čehož využil Deese, rozpřáhl se a holí přerazil Paineovi ruku, v níž držel lahev.

Paine zařval bolestí a lahev odletěla bůhvíkam a rozbila se na ještě menší kousky. Paine nezraněnou rukou chytil Deese za košili a odhodil ho na pohovku. Deese se na ni nedobrovolně posadil, ale uvolnil se mu prostor, a tak se rozmáchl a tentokrát udeřil Painea z boku do hlavy a Paine se sesunul k zemi. Deese se ztěžka zvedl na nohy a velkou silou tloukl druhého muže po zádech – jednou, dvakrát, třikrát –, pak mu nohou stoupl na zlomenou paži a Paine znovu zaječel. A Deese křičel přes něj: „Ty hajzle!“

Rukojetí hole několikrát prudce zasáhl zápěstí zlomené ruky – jednou, pak zase a znovu a ještě jednou – a odvalil Painea pryč. Paine zvedl druhou, nezraněnou paži přesně tak, aby mu ji Deese silnou ranou mohl zlomit v předloktí, načež Deese na paži opět stoupl a začal tříštit kosti druhé ruky. Deese krvácel a měl bolesti, což neočekával, a do rytmu úderů křičel: „Ty hajzle! Ty hajzle! Ty hajzle!“ Paine se přetočil na bok, nekřičel, ale dusil se bolestí. Zahlédl, že má Deese vyhrnutou jednu nohavici, a jelikož neměl jinou zbraň, zakousl se mu do lýtka jako zdivočelý kocour a prudce škubal hlavou ze strany na stranu.

Deese znovu zaječel a zasadil Paineovi letmý úder do hlavy. Paine se totiž od Deeseovy nohy odtrhl s pěkným kusem masa v ústech. Pokusil se odvalit, jenže Deese, pořád dokola křičící „Ty hajzle!“, začal Painea tlouct přes záloktí a záda a byl tak rozzuřený, s pusou a očima plnýma krve – své vlastní krve –, že si až po několika vteřinách uvědomil, že ve dveřích stojí mladá žena a nevěřícně je pozoruje.

Narovnal se a podíval se na ni. Když utekla, začal vrávorat ke dveřím, jenže zakopl o jeden z polštářů z pohovky a rozbil si hlavu o její opěradlo. Celý zmatený sebou na okamžik začal plácat, pak se s holí v ruce doplazil ke dveřím a rozhlédl se po ochozu… ale nikde nikdo.

Ať už ta žena šla kamkoliv, volá teď policii. Tohle není dům, kde se jeden o druhého nestarají; zcela určitě právě teď telefonuje. Ohlédl se po Paineovi, jenž nehybně ležel na koberci. Všude byla krev. Že by to s bitím přehnal? Přece jen, nechal se ovládnout vztekem.

Byl čas vypadnout…

Dokulhal k autu, cestou si neustále musel utírat krev z očí. Neviděl, že se žena vrátila na ochoz a mobilem si natáčela video, které mu dá oprátku kolem krku.

Policie si pro něj přijela ještě téhož dne večer.

Nic na něj nemohli najít… Ale pak mu vyhrnuli nohavici, sundali čerstvý obvaz a pod ním spatřili díru po vykousnutém masu.

Zbývalo už říct jen jediné: „Chci právníka.“

No dobrá.

O sedm měsíců později.

Dva zaprášené tmavomodré Chevrolety Tahoe sjely z louisianské silnice 405 vedoucí po ochranné hrázi řeky Mississippi a zamířily mezi bavlníková pole a lesíky, kterým se na místní černozemi nesmírně daří. Po čtyřech stech metrech zpomalily u odbočky na nezpevněnou silnici. Rae Givensová, jež řídila první z vozidel, se podívala, kam cesta vede, a zeptala se: „Seš si jistej, že jsme tu správně? Přijde mi, že tam vzadu začíná džungle.“

Její partner Bob Matees řekl: „Podle ujeté vzdálenosti to sedí…“ Podíval se na mobilní telefon. „A podle džípíesky taky. Koukám se na satelitní fotky a podle mě jsme tady správně.“

„Tady bych se teda nechtěla ocitnout v noci,“ ušklíbla se Rae, když odbočila. „Komáři tady musej bejt velký jako vrány.“

„Ani v poledne. Venku je už teď horko jako kráva,“ odtušil Bob. Ačkoliv bylo teprve deset hodin a stále ještě nezačalo léto, nad asfaltem se už tetelil ohřátý vzduch.

„Záleží na tom, jakou krávu máš na mysli,“ téměř zarapovala Rae, vytáhlá černoška, jež vystudovala dějiny umění na Connecticutské univerzitě, za jejíž tým také hrála basketbal.

„A zmínil jsem hady?“ dodal Bob, běloch se silným jižanským přízvukem. Ten naopak nevyrostl do výšky, jako spíš do šířky. Však na Oklahomské univerzitě také kdysi úspěšně zápasil.

„Ne, a ani nemusíš,“ ohrnula Rae nos. Jeli po dvouproudové nezpevněné silnici, jejíž pruhy oddělovala vzrostlá tráva. „Kde je ta odbočka?“

„Asi tak… za sto metrů.“

Když přijeli k odbočce, nemohli přijít na to, proč tam vlastně je: cesta z udusané hlíny se srpkovitě stáčela do hustého porostu a na ní stál postarší Ford F-150 s obytnou nástavbou.

U vozu stál muž, jenž nyní otevřel nástavbu, a tak mohli vidět, že uvnitř se nachází lůžko a naproti němu malá televize s přenosnou anténou. Muž se při pohledu na dvě obrovská SUV zatvářil pochybovačně. Byl štíhlý, středně vysoký, světlé vlasy měl zastřižené na ježka a na sobě měl modrou košili s krátkými rukávy a skvrnami od potu v podpaží, obnošené džíny a vysoké boty.

Bob a Rae vystoupili z auta. Oba měli na sobě modrá trička s nápisem FEDERÁLNÍ MARŠÁL na hrudi a zádech, zelené vojenské kalhoty a vojenské boty. Na opascích měli oba připnuté odznaky a pouzdra s pistolemi. Bob kývl na muže a zeptal se: „Jak to jde?“

„Nemůžu si stěžovat.“

„Bydlíte tady?“

„Já bydlím přímo tady,“ odpověděl muž a zaklepal na svůj pick-up. „Přijel jsem hledat práci v ropným průmyslu.“ Opačný břeh Mississippi byl plný chemických závodů. „Tohle je taková moje průzkumná základna.“

„Přeju hodně štěstí,“ ozvala se Rae. „Znáte člověka, co bydlí na konci téhle cesty?“

„Ne, ne, toho neznám. Jsem tady třetí den, teda ne pořád jenom tady, ale nikoho jsem tady neviděl, jenom jednu černošku, která sem jezdí každej den dopoledne. Právě teď tam je.“

Z druhého vozu vystoupil další maršál. Měl hnědé maršálské tričko a zelené vojenské kalhoty, sluneční brýle na sport, kšiltovku s černobílou americkou vlajkou a vysoké boty. Otevřely se také dveře na straně spolujezdce a z nich vystoupil vysoký tmavovlasý muž s modrýma očima a olivovou pletí, jenž by bez problémů zapadl mezi místní Cajuny. Měl na sobě nažehlené khaki kalhoty a modrou košili s dlouhým rukávem, hlavu mu chránila kšiltovka fotbalového klubu New Orleans Saints a na nohou měl naleštěné kordovánové mokasíny. V ruce držel sluneční brýle s želvovinovými obrubami, které si nasadil, jakmile vystoupil. Došel k Bobovi a Rae a zeptal se: „Tak co tady máme?“

„Tento pán tady je tři dny, přerušovaně, a nikoho tady neviděl, jen jednu černošku,“ řekla Rae. „Takže… jdeme na to.“

Třetí maršál vykřikl: „Urá!“ jako nějaký rudoarmějec, ale protože šlo o bývalého rangera, byl v jeho projevu jasně slyšet sarkasmus. Vrátil se ke svému autu a otevřel zadní dveře.

Rae provedla totéž a všichni tři maršálové si na sebe navlékli těžké neprůstřelné vesty a helmy s podbradníky. Muž v košili se vrátil do klimatizovaného auta a zavřel dveře. Rae se vyzbrojila automatickou puškou M4, zatímco její mužští kolegové měli k dispozici poloautomatické zbraně odvozené od pušky M15. Všichni si téměř bezděčně zkontrolovali vybavení – byli připravení k boji – a muž u pick-upu se váhavě optal: „To tam jdete na nějakýho darebáka?“

„Na pěknýho grázla,“ odvětila Rae. „Když zůstanete tady, nic se vám nestane. Ale líp uděláte, když odjedete.“

„Začínám o tom uvažovat,“ přiznal muž.

Když vyjeli, Rae ve zpětném zrcátku spatřila, jak se pick-up otáčí a spěchá na asfaltovou silnici. „Naftař odjíždí,“ oznámila.

Bob se díval na mobil a zamručel: „Sebereme Deese, že? Anebo je v tahu a nesebereme ho. Tak nebo tak potom dojedeme do New Orleansu, vysadíme Tremantyho a zajdeme si na vařený raky. Ty teď budou nejlepší. Mňam, mňam.“

Tremanty byl muž v modré košili, agent FBI, jenž původně zatkl Claytona Deese na základě obvinění z ozbrojeného přepadení spojeného s vydíráním. A právě ono vydírání znamenalo, že jde o federální zločin. Clayton Deese málem vytloukl z Howella Painea duši. Kosti v rukou mu zlámal na malé kousíčky, které na rentgenovém snímku vypadaly jako pytlík golfových týček.

Paine dlužil několik tisíc dolarů lichváři, jenž se jmenoval Roger Smith, a odmítal je vrátit, i když mohl. Veřejně prohlašoval, že na Smithe zvysoka kašle. Musel dostat lekci a také ji dostal, možná větší, než bylo potřeba. Nyní byl až do soudu s Deesem v programu ochrany svědků. Tremanty po Deeseovi až tak moc netoužil; chtěl dostat Smithe, a Deese ho k němu mohl přivést. Vidina patnácti let ve federální věznici dokáže jednomu rozvázat jazyk.

Jenže Deese, který se ven dostal na kauci, se u soudu neukázal a sledovací zařízení, jež měl na kotníku, se před třemi dny odmlčelo. Byli by se k němu dostali dřív, zbrzdila je ale byrokracie.

Cestou k Deeseovu domu – řídil Bob, jelikož Rae měla v ruce velkou útočnou pušku – Rae utrousila: „Tři dny. To už může být klidně v Austrálii. Nebo v horách.“

„Copak v Austrálii mají hory?“ podivil se Bob.

„Musejí. Měli na olympiádě lyžaře.“

„Anebo je po něm,“ řekl Bob. „Po Deeseovi – ne po tom lyžaři.“

„To je možný,“ souhlasila Rae. „Jenže Tremanty tvrdí, že Roger Smith nikoho tvrdšího nemá. Smith ho bude chtít mít po ruce, jestli to jenom trochu půjde. Podle Smithe je celkem jasný, že se Deese vyhne spravedlnosti – o soudci McConnellovi se tak nějak ví, že je na prachy.“

„To ti povídal Tremanty? Ty chodíš na kafíčko s agentem FBI? A pak na nějaký techtle mechtle?“

„Žádný techtle, natožpak mechtle, ty omezenej tupče,“ vyhrkla Rae. Při podobných akcích byla vždy trochu nesvá. Její M4 měla popruh a Rae jeho přezkou nervózně ťukala do nadpažbí.

„Ale techtle mechtle můžou být klidně nevinný,“ namítl Bob. „Ovšem z takových nevinných techtlí mechtlí se časem může vyvinout…“

„Dej mi svátek, blbče,“ přerušila ho Rae. „Už jsme tady.“

•••

Deese bydlel v členitém domě obloženém širokými borovicovými deskami, které ztmavly účinkem slunce a deště. Objekt vypadal, jako kdyby tu stál už více než sto let, ale podle údajů v katastru byl postavený v roce 1999 na betonových základech.

Po celé délce budovy se třicet centimetrů nad zemí táhla úzká veranda. Dovnitř se vcházelo přibližně uprostřed verandy, na níž také stála dvě zelená zahradní křesla, jejichž kovový rám by už snesl nový nátěr. Třetí maršál vyskočil z auta a spěchal na opačnou stranu domu, zatímco Bob a Rae mířili dovnitř zepředu. Sledovali, zda za okny nespatří pohyb, zbraně namířené před sebe a odjištěné, prsty na spouštích.

Rae přeběhla po verandě, postavila se z boku ke dveřím, zabušila na ně pěstí a zakřičela: „Pane Deesi! Pane Deesi!“

Bob se postavil směrem ke dvorku. Sledoval okna, ale puškou mířil na dveře. Rae znovu zabušila na dveře. „Deesi! Deesi!“

Bez odezvy. Bob se vrátil zpět ke dveřím a zůstal stát pod schůdky. „Připravená?“

„Kdykoliv,“ odtušila Rae.

Bob se napřímil, aby mohl vykopnout dveře, ale pak se dveře pohnuly – a Bob uskočil bokem a zvolal: „Dveře!“

Dveře se otevřely ještě více a objevila se v nich vyděšená černoška s kulatým obličejem. Podívala se na Rae, jež na ni mířila útočnou puškou, a hlesla: „Pan Deese tady není.“

„A kde je?“

„Nevím. Je pryč.“

Bob řekl: „Prosím, ustupte.“

Skrytí za hlavněmi svých zbraní vešli do domu, který byl potemnělý a dobře klimatizovaný. Došli do zadní části, zakřičeli na třetího maršála a pak ho pustili dveřmi dovnitř. Společně pak prošli zbytek domu.

Černoška se jmenovala Carolanne Pouterová a k Deeseovi docházela třikrát týdně, aby v domě uklidila, vyprala prádlo, občas přinesla nákup či posekala trávník, ale když Deese cestoval, hlídala mu nemovitost prakticky denně.

„Pověděl vám, kam má namířeno?“ zeptal se Bob.

„Ne, pane. Nikdy se mi nesvěřuje. Ale teď…“ Až nyní si povšimla nápisů na tričkách všech maršálů. „Teď to není jako vždycky. Dva dny tam vzadu pálil nějaký papíry. Tři týdny pořád kamsi jezdil a pak si naložil do auta všechny svý zavazadla a odjel. Vzal si taky všecky svý kovbojský boty. Pověděl mi, abych to tady zamkla, a dal mi pět stovek, abych barák půl roku hlídala. A to já poctivě dělám.“

Dovnitř vešel také Tremanty a hned se zeptal: „Měl pan Deese v domě nějakou pracovnu nebo místo, kde si vyřizoval papíry?“

„Ano, pane, v patře, v pokoji vedle ložnice.“

Tremanty se otočil k Bobovi: „Co kdybyste vzali paní Pouterovou ven, aby vám ukázala, kde ty papíry pálil? Zjistěte, jaká je situace. Já si vezmu na starost pracovnu.“

Rae následovala Tremantyho po dřevěném schodišti a Tremanty prohlásil: „Celej dům je postavenej ze dřeva. Pokud prchá, tak proč ho prostě nezapálil? Hořel by jako stodola plná slámy.“

Deeseova pracovna byla malá, jen tři na tři metry, s jedním oknem, z něhož byl výhled na nedaleký hustý lesní porost. Vedle dvou prázdných kartoték stál laciný psací stůl, jaký seženete v každém druhém supermarketu. V místnosti nebyly žádné skříně ani nic dalšího, kam by se dalo cokoliv ukrýt, a tak poté co maršálové prošli celý dům, v pracovně nestrávili více než pět vteřin.

Tremanty nadnesl: „Je fuč a my ho jen tak nenajdeme.“

„Bude potřeba důkladná detektivní práce,“ pověděla Rae. „Vždyť jsme tady asi tak minutu.“

„Našel jsem vodítko, který ti uteklo,“ řekl Tremanty. Byl tak pohledný, že když ho Rae poprvé uviděla, musela se kousnout do rtu. „Tamhle na stole.“

Rae se šla podívat. Na psacím stole leželo na bílém listu papíru Deeseovo sledovací zařízení, které si z kotníku odstranil štípacími kleštěmi. Na papíře stál jasný a srozumitelný vzkaz, očividně pro agenta Tremantyho: „Táhni do hajzlu.“

„To je ale nezdvořák,“ ozvala se Rae.

•••

Za domem si Bob s třetím maršálem a paní Pouterovou prohlíželi dvousetlitrový sud, v němž Deese pálil dokumenty a nyní byl zpola naplněný popelem. Vedle sudu ležela na zemi dvoumetrová hodně ožehnutá dřevěná tyč. Bob jí prohraboval popel, ale nic víc než popel v něm nenalezl. Deese nejenže papír spálil, ale než ho hodil do ohně, pečlivě ho roztrhal, aby znemožnil rekonstrukci; maršálové navíc neobjevili žádné ohořelé listy. Deese byl důkladný.

Zpátky k domu vyrazili, zrovna když z něj vyšla Rae v patách s Tremantym. „Spousta popela,“ hlásil Bob. „Z toho nic nezachráníme.“

„Celý to tady vyčistil,“ konstatovala Rae. Podívala se na Pouterovou. „Měl pan Deese počítač?“

„Ano, paní, a tiskárnu taky. Byly starý, ale fungovaly. Jsou taky pryč.“

„Všimli jsme si,“ zabručel Tremanty.

Přešel na jeden roh domu, rozhlédl se, pak se přemístil na další roh, a když se vrátil ke skupině, řekl Bobovi: „Zahlíd jsem tam vychozenou pěšinu, co vede do lesa. Zajdi se tam podívat, jestli tam něco není.“

„Hele, vždyť tam je bažina…“

„No tak zůstaň na tý pěšině.“

„Neměl by tam chodit. Jsou tam jedovatý hadi,“ podotkla Pouterová. „Pan Clay říkal, že tam viděl ploskolebce tlustší než jeho stehno. Povídal, že jestli tam někdy půjdu, vyhodí mě, protože nechce z lesa tahat mrtvou černošku. Tohle mi pověděl. Akorát neřekl ‚černošku‘. Víte, jak to myslím.“

„Naprosto přesně,“ přikývla Rae.

„Ale platil mi pravidelně,“ dodala Pouterová.

„Slyšels to?“ zeptal se Bob Tremantyho. „Hadi. Ploskolebci vodní velký jako klády.“

„Život stojí za hovno a pak umřeš,“ pokrčil Tremanty rameny. „Kromě toho, já mám na nohou mokasíny, a jestli tam jsou vážně hadi, mezi hadem a mým kotníkem nebude stát nic jinýho než ponožky od Ralpha Laurena.“

„Půjdu s tebou,“ řekla Rae Bobovi. „Vezmi tu tyč.“

„Do háje.“

Ale Bob šel, a dokonce jako první. Pěšina vypadala, jako kdyby po ní chodila vysoká, či dokonce prasata. Měla asi jen třicet centimetrů na šířku a místy byla zarostlá rákosem. Než jím prošli, Bob ho vždycky pečlivě prozkoumal pomocí tyče. Všude bylo cítit vlhko, ale když Bob zlomil jedny zelené stonky, vzduch se okamžitě naplnil vůní cibule nebo spíš česneku. V paprscích slunce se občas míhal otakárek – přiletěl, odletěl, zase se objevil.

Žádné hady nespatřili, ale pěšina vedla dál, a tak pokračovali i oni. Překračovali spadlé stromy, prodírali se těmi živými, překračovali místa se stojatou vodou, dokud Rae neřekla: „Bobe? Koukni.“

Namířila prst na oválnou prohlubeň asi dva metry od pěšiny, v níž porost dosahoval poloviční výšky okolní zeleně; byl mladší a zbarvený do světle zelena. „Jako co ti to připadá?“

„Jako tohle tady,“ řekl Bob s prstem namířeným na podobnou prohlubeň na opačné straně, jen vzdálenější od pěšiny. O tři metry dál objevili další, ale už téměř zarostlou.

„Rád bych, aby se na to mrkl někdo další,“ navrhl Bob.

Vrátili se, sdělili Tremantymu, že žádné hady neviděli, ale že potřebují jeho názor. Tremanty se s nimi vydal do bažin. Měl oči na stopkách kvůli plazům a nakračoval přitom jako čáp. Když mu ukázali prohlubně, podíval se na ně a utrousil: „To může být přírodního původu.“

„Příroda často oklame lidskej zrak,“ nadnesl Bob. „Shodli jsme se, tak odsud vypadneme a zastavíme se v New Orleansu na raky. Já platím.“

„Do prdele práce. Pokaždý když někam jedu s maršálama, stane se něco divnýho,“ ulevil si Tremanty. Vylovil z kapsy mobil.

„Takže ty myslíš…“

„Myslím, že může jít o přírodní prohlubně, anebo tady Deese něco pohřbíval.“

„Tak já to teda zopakuju,“ nedal se Bob. „Vaření raci.“

Tremanty zavrtěl hlavou. „Musím si zavolat.“

„Jestli jsou to hroby, můžou jich tady být klidně stovky,“ pronesla Rae s pohledem upřeným do propleteného, páchnoucího porostu kolem nich.

„Modlete se, aby to tak nebylo,“ procedil Tremanty, když na mobilu vyťukával telefonní číslo. „Myslím to vážně. Modlete se.“

2

V zadní místnosti baru sedělo pět mužů. Hráli poker o drobné. Nejcennější žetony, ty bílé, měly hodnotu jednoho dolaru.

Lucas Davenport byl v ošemetné situaci – vyměnil si několik karet a teď měl pár pětek, přičemž ve hře zůstávali ještě tři soupeři, a zároveň při hovoru nad kartami obhajoval FBI.

„Ale všichni nejsou kreténi,“ řekl. Jako jediný u stolu měl na sobě stříbřitě šedý oblek volného střihu, který se nedržel nejnovější módy. Parádu by s ním udělal maximálně v jistých částech Milána, kde nikdy nebyl, ale toužil si tam zajet na nákupy. Neměl kravatu a kostkovanou košili pod oblekem si u krku rozepnul. Znovu se zadíval na karty, které držel v ruce, pak je hodil doprostřed stolu rubem nahoru a zabručel: „Končím.“

„Jmenuj jednoho, kterej není kretén. Stačí jednoho,“ ozval se Shrake. Měl na mysli agenty FBI. Místnost zaváněla pivem, sendviči a trochu také doutníky, ačkoli nikdo z nich nekouřil.

Lucas: „Třeba jedna, co jsem ji potkal ve Washingtonu…“

„Myslím ty, který znám,“ přerušil ho Shrake a namířil na Lucase hrdlo pivní lahve. „Možná někde někdo takovej existuje, ale tady…“

„Musím se nad tím zamyslet,“ utrousil Lucas. Na stole před ním ležel na papírovém tácku sendvič s hovězím masem. Lucas jej vzal do ruky a ukousl si. Pravá francouzská hořčice – moutarde – ho ihned začala pálit v ústech.

Shrake: „Tak vidíš.“

Shrake a jeho parťák Jenkins, urostlí muži s omlácenými obličeji, měli na sobě šedá saka a pod nimi golfová trička s krátkými rukávy – Shrake pastelově zelené, Jenkins světle modré.

„V St. Paulu a Minneapolisu je taky mezi policajtama spousta kreténů…,“ řekl Lucas s plnou pusou sendviče.

„Jasně, ale všichni kreténi nejsme, stejně jako v FBI,“ odtušil Jenkins. Na hromádku uprostřed stolu hodil bílý žeton. „Přihazuju dolar.“

„Já ti povídám…“

Virgil Flowers, agent Státního kriminalistického úřadu, jenž sem přijel ze severu Minnesoty, nadnesl: „A co Terry McCullough? Ten mi vždycky přišel v pohodě.“

Několik minut probírali zvláštního agenta Terryho McCullougha a hlasováním tří hlasů proti dvěma se usnesli, že je kretén.

„Tak potom teda nevím,“ pokrčil Flowers rameny. Měl na sobě plátěnou košili a džíny. Začátkem týdne se dozvěděl, že se za šest až sedm měsíců stane otcem dvojčat, dá-li bůh a nepřijde potopa. Hodil do banku bílý žeton a po něm ještě červený a řekl: „Dorovnávám a přihazuju padesát centů.“

Jenkins se rozlítil: „Seru na tebe a tvůj příhoz, ty šmejde jeden.“

Lucas: „Jenom proto, že všichni federálové vystudovali vejšku…“

„My všichni máme diplom,“ namítl Shrake.

„Myslím opravdovou vejšku, ne nějakou čtyřdenní zašívárnu,“ odpověděl Lucas.

„Jo takhle,“ pronesl Jenkins.

„Federálové jsou jako muzikanti, co hrajou vážnou hudbu,“ řekl Sloan, bývalý vyšetřovatel vražd z Minneapolisu, jemuž patřil bar, ve kterém hráli karty, a jenž si čas od času zahrál na kytaru v bluesové kapele. Měl vyzáblou postavu, téměř vždy se oblékal do odstínů hnědé a z hlavy nesundával klobouk. „Z not ti to zahrajou jedna báseň, ale když po nich chceš, aby zahráli cé maj sedm, vůbec netušej, co jim říkáš.“

„Já taky nemám páru, co to má být,“ přiznal Lucas.

„Ujišťuju tě, že to je úplně to samý,“ řekl Sloan a dodal: „Půl druhýho dolaru? Končím.“

Lucasovi začal v kapse kalhot bzučet mobil. Odsunul si židli a podíval se na displej: Rae Givensová.

„Tohle musím vzít,“ sdělil ostatním.

Poodstoupil od stolu, zacpal si prstem druhé ucho a řekl: „Ahoj, Rae. Co se děje, zlato?“

„Četls o těch mrtvolách, co policie nachází v louisianských lesích?“

„Jo, v novinách o tom psali,“ odpověděl. „Čtyři mrtví, že?“

„Teď už pět, ale může jich tam být víc. Určitě jich tam bude víc.“

„Vy jste se do toho s Bobem zapletli?“

„Jo. My našli ty hroby, ale teď už to mají na starost jiní,“ odtušila. „Je tady víc agentů FBI než blech v kožichu toulavýho psa. Potřebujeme, abys použil trošku svýho politickýho vlivu, zapojil se do vyšetřování a dostal nás odsud, tedy mě a Boba.“

„A proč bych měl?“ zeptal se Lucas.

„Je to velkej případ, Lucasi. Zločinec takovýho formátu, jakej máš rád. Podle mě ho FBI nikdy nechytí,“ naznačila Rae. „Oni hrajou zónovou obranu, jenže my potřebujeme hrát jeden na jednoho. Potřebujeme, aby vypukla pořádná štvanice, a ne aby si nějací páprdové vyměňovali hlášení o tom, kde by se teoreticky mohl nacházet.“

„Pět mrtvých, to už vypadá zajímavě…“

„A co tohle? On je snědl,“ řekla Rae. „Podle nás si je opekl doma na grilu. Našli jsme mrtvolu ženy – vlastně spíš dívky –, který dole nad zadkem chyběl kus svalu. A na grilu jsme objevili kousek nespálenýho tuku s lidskou DNA.“

„Cože?“

„Je to kanibal, Lucasi. Ale nikomu to neříkej, zatím to neprosáklo na veřejnost.“

„Uf. Máte ponětí, kam zmizel?“

„Ne. Ale pohni svým líným bílým zadkem a objev se tady, než se škatulata přestanou hejbat. Jestli na tom chceme dělat, musíme obsadit volnou židli,“ řekla Rae.

„Je tam Bob?“

„Stojí vedle mě a e-mailuje si s Washingtonem jako divej. Chtěl, abych ti zavolala já, protože jsem hezčí, a on ví, že to je pro tebe důležitý.“

„Zítra ráno si vyřídím pár telefonátů,“ prohlásil Lucas. „Kdo tomu velí?“

„Agent Tremanty. Fešák, to se musí nechat.“

„Vyhláskuj mi to.“

„F-e-š-á-k.“ Rozesmála se, utrousila: „Dneska teda válím,“ a pak vyhláskovala: „T-r-e-m-a-n-t-y.“

Lucas jí pověděl, že se ozve příští den dopoledne. Když ukončil hovor, vrátil se ke stolu a Flowers se ho zeptal: „O co jde?“

„O toho zabijáka dole v Louisianě. Jak tam teď vykopávají ty mrtvoly. Ukázalo se, že některý oběti snědl,“ odvětil Lucas, přestože ho Rae prosila, aby o tom nemluvil.

Shrake: „Cože to?“

„Ugriloval si je.“

Jenkins: „Vědí, jaký použil koření?“

„Podle všeho zatím ne,“ odpověděl Lucas.

Flowers: „Chtějí, aby ses do toho zapojil?“

„To mi řekli.“

Flowers: „Z toho, co jsem četl, usuzuju, že je vyšinutej, ale hodně divně. Ať tě nezastřelí.“

Sloan se zeptal: „Budeme tady sedět a kecat, anebo hrát karty?“

Jenkins: „Ptá se chlap, co za chvíli přijde o kalhoty.“

„Když s náma hraje ten mizera Flowers, o kalhoty přijdeme všichni,“ utrousil Shrake.

Flowers: „Asi jsem měl prostě štěstí. Za to se omlouvat nebudu.“

Zbylí čtyři hráči pronesli jako jeden muž: „No dobře…,“ a Jenkins dodal: „Tak rozdávej, pako.“

Lucas Davenport byl vysoký, měl široká ramena, tmavé vlasy s šedivými prameny, modré oči a úsměv, který dokázal působit velmi drze. Bylo mu dvaapadesát a k smrti rád se parádil, což byl také důvod, proč přišel hrát s kamarády poker v drahém obleku.

Poté co se o půlnoci všichni shodli, že pokeru už bylo docela dost, Lucas s Flowersem ještě postávali na parkovišti a probírali Flowersovo nadcházející otcovství. „Musím ti říct, že se na to fakt moc těším, ale máma, ta je úplně u vytržení,“ prohlásil Flowers. „Naši se už podle všeho vzdali myšlenek na vnoučata. Teď to vypadá, že se k nám snad nastěhujou.“

„Ne, ne, ne, ne…“

„Já vím, to nepřipadá v úvahu,“ řekl Flowers.

„Šly řeči, že chceš skončit v SKÚ a ucházet se tam u vás o post šerifa,“ naznačil Lucas a opřel se o záď svého Porsche 911.

„Právě teď to není na pořadu dne – současnej šerif má před sebou ještě čtyři roky, ale přemlouvá mě, abych se o to křeslo ucházel, až odejde do důchodu,“ odpověděl Virgil. „Mělo by to svý výhody – byl bych pořád doma…“

„Řeknu ti jen dvě slova,“ přerušil ho Lucas. „Zdravotní pojištění. Máš skvělý pojištění a s dvojčaty ho budeš potřebovat jako sůl. Když byly moje děcka malý, byli jsme v nemocnici skoro víc než doma. Školka je prolezlá bacilama, děcka tam chytí úplně všechno. Neunáhluj se…“

Chvíli ještě klábosili, načež Lucas poplácal Flowerse po zádech a řekl: „Nejlepší rada, jakou ti můžu dát, Virgie, je, aby ses přestal bát a začal si to užívat. Děti jsou báječný, i když zlobí.“

„Tak díky.“

Když se Lucas vrátil domů, jeho žena Weather už dávno spala. Lucas v ložnici našlapoval na špičkách, ale přesto ji probudil a Weather se ho zeptala: „Mluvil jsi s Virgilem?“

„Jo. Dokola mlel jenom o dětech,“ odpověděl Lucas. „Musíme je sem v létě pozvat. A ne jednou. Třeba ho uklidníš. Ptal se mě na rozdíl mezi Huggies a Pampers a chtěl po mně, abych mu jedny z nich doporučil, pro boha živýho.“

„Co příští týden?“

„Víš, ozvala se mi Rae. Má pro mě práci,“ řekl Lucas.

„V Louisianě?“ zeptala se Weather.

„No jo.“

„Necháme to na ráno,“ zamumlala.

Lucas měl sice kancelář v Minneapolisu, ale pracoval ve Washingtonu, DC, a podléhal byrokratovi, který se jmenoval Russell Forte. Jejich vztah byl čistě pracovní.

Díky politickému ujednání, které Lucase přivedlo k federálním maršálům – měl funkci zástupce velitele –, si mohl sám vybírat případy. Byla zde jedna podmínka: pokud jej požádal o pomoc politik z Washingtonu, musel ho přinejmenším vyslechnout. Tato dohoda zprvu vyvolala v minneapoliské pobočce určité rozbroje, ale ty už téměř vyprchaly. Velitel federálních maršálů pro Minnesotu Hal Oder dostal výstrahu, aby se Lucasovi nepletl do práce, což dodržoval, i když se zaťatými zuby.

Pokud by se tohle změnilo, Lucas by odešel; osvědčil se však spoustě mocných politiků z obou stran politického spektra, a tak nebylo pravděpodobné, že by přišel o svou ochranu. Ne že by někdy zcela věřil politikům – i ty nejlepší z nich považoval za záludné, nespolehlivé zkurvysyny. Příležitostně pro ně řešil určité záležitosti a občas se zabýval případy pro minnesotské oddělení, jeho hlavním posláním však bylo pátrat po těch nejdrsnějších zabijácích.

Ale ne všech. Vlivem toho, jak si federální policejní a bezpečnostní složky rozdělují úkoly, měl výběr omezený na osoby, které už přišly do styku s federálním soudním systémem. Neměl takové zdroje informací jako FBI, ale to mu nevadilo. Chytání uprchlíků bylo spíše otázkou práce v terénu a v téhle oblasti vynikal.

Byl šťastný, vlastně nejšťastnější za celou dobu působení u bezpečnostních složek. Někdy snil o tom, že by se stal samozvaným strážcem zákona, jenže to samozřejmě bylo nákladné a navíc nelegální.

S Weather si promluvil za úsvitu, než jeho manželka odjela do nemocnice – pracovala jako plastická chirurgyně a z důvodů, které Lucas nikdy nepochopil, začínaly první operace v době, kdy normální lidé ještě spí. O něco později, když se podruhé probudil, zavolal Russellovi Fortemu do Washingtonu.

„Tamtamy mi donesly, že mašina jménem Davenport zase nahodila motor,“ řekl Forte. „Díval jsem se na to, a přestože FBI vyloženě netouží po tvojí pomoci tam dole v New Orleansu, zřejmě tě nebudou hnát pryč s nunčaky v rukou.“

„To zařídili Bob a Rae?“

„Samozřejmě. Bob mi včera poslal zprávu, že se jim máš ozvat a na kolenou je prosit, aby tě na ten případ vzali, šašek jeden,“ oznámil Forte. „Poslyš, ten chlap, Deese se jmenuje, ten kanibal – páni, to by bylo něco, kdyby ho chytil maršál. Z toho by bylo píár galaktických rozměrů.“

„Takže si mám sbalit fidlátka?“

„Jasně. Agent FBI, co má pod palcem místo činu, se jmenuje Sandro Tremanty a podle mých známých v FBI je hodně schopný, což znamená, že asi šplhá po žebříčku nahoru. Zkus s ním jednat jako se sobě rovným.“

„To není moc reálný, ale zkusím to.“

„V tom případě jsme dohodnutí. Sally ti vyřizuje papíry na cestu. Podmínky jako obvykle. Máš vyřízený povolení pro cestování se zbraní?“

„Jo, už jsem tím prošel.“

„Dávej mi průběžně vědět, co a jak. A snaž se zlepšit evidenci výdajů. Sally říkala, že poslední várka formulářů od tebe vypadala, jako kdyby ji sepisovaly slepice.“

Tři dny po nočním telefonátu s Rae políbil Lucas svou ženu a dvě děti, které s nimi bydlely, a z MSP odletěl do MSY – tedy z mezinárodního letiště Minneapolis–St. Paul na mezinárodní letiště Louise Armstronga v New Orleansu – s pistolí Walther PPQ uschovanou v tašce, kterou si vzal s sebou na palubu. U výdeje zavazadel ho už čekal Bob, jenž měl na sobě černé tričko, hnědé šortky s velkými kapsami a běžecké boty. Bob byl pořízek s krkem tak širokým, že mu přesahoval uši.

„Rád tě zase vidím. Vzal sis pistoli?“ zeptal se, když si třásli rukama.

„Tady v tašce. Klidně bych ji vytáhl a ukázal ti ji, ale někdo by mě mohl zastřelit,“ rozhlížel se po zástupech lidí okolo.

Vyzvedli Lucasovo zavazadlo a opustili příletovou halu, což mělo stejný účinek jako sníst jídlo polité chilli omáčkou: okamžitě oba polil pot. Bob na letiště přijel Chevroletem Tahoe a parkoval na místě vyhrazeném pro policii: „Ukázal jsem jim odznak a pověděl jim, že jsem tady v utajení a že vyšetřuju jedno exiguum, a oni mě pustili,“ vysvětloval Bob. „Musíme vypadnout dřív, než si ve slovníku najdou, že to slovo v překladu znamená ‚maličkost‘.“

„Jako kdyby s sebou policajt nosil latinskej slovník,“ pousmál se Lucas. „Kde je Rae?“

„Pořád tam, kde jsme našli ty mrtvoly,“ odpověděl Bob. „To ti povím, Lucasi, já už jsem v týhle práci zažil spoustu nechutností, ale tohle je vážně něco. Ty mrtvoly jsou jako z hororu. A ten zasranej Deese ty lidi jedl. U většiny z nich snědl to, co Tremanty nazývá svíčkovou, nebo by to byla svíčková třeba u jelena, ale jednomu chlapovi, představ si to, snědl játra.“

„Kristepane.“

„A pak je všechny pohřbil na okraji močálu. Když je vykopali… no, uvidíš sám. FBI si přivezla psy na vyhledávání mrtvol a jeho pozemky teď procházíme centimetr po centimetru, jenže je to dva a půl hektaru džungle a je to tam fakt hnusný. Podle všeho jsme narazili na další hrob a to ještě nejsme ani v půlce.“

„Co novináři?“

„Celý dny tam hlídkujou. Televize WVUE z New Orleansu teď oznámila, že se brzo přihlásí s mimořádnou zprávou o případu. Mám podezření, že už vědí o tom grilování. Jsou jako supi, chtějí chvilku po šestý udělat rozhovor s Tremantym, ale on jim vzkázal, ať si trhnou. Co ty? Máš s sebou taky něco jinýho než obleky?“

„Samozřejmě. Mluvil jsem s Rae. Vzal jsem si výbavu do divočiny. Dokonce gumáky.“

„Ty se ti budou hodit. Zabili jsme už tři chřestýše a jednoho ploskolebce. Byl tam chlap z ochrany přírody, kterýmu se to nelíbilo, chtěl je chytit a vypustit dál u řeky, jenže většina chlapů napřed střílí a s ochranářema mluví až potom. Kdosi přinesl krabici speciálních nábojů na hady a všichni si je teď ládují do pistolí.“

„Já hady vážně nerad,“ ušklíbl se Lucas.

„Toho jsem si u tebe všiml, když jsme byli dole v Texasu,“ řekl Bob.

Cestou na sever vzpomínali na předchozí společnou práci ve Washingtonu a Texasu a řeč přišla i na minnesotskou senátorku, kterou někdo zastřelil po skončení jejich vyšetřování ve Washingtonu, a kdo by ten někdo mohl být.

Bob předal Lucasovi třícentimetrový svazek papírů o Deeseovi a Rogeru Smithovi, který byl všeobecně pokládaný za jeho hlavního zaměstnavatele. Smith vystudoval právnickou fakultu Alabamské univerzity v Tuscaloose a postupem času se z obyčejného právníka stal lichvářem, jenž také držel hlavní podíl ve společnosti obchodující s kaucemi. Lucas si fascikl uschoval do příruční tašky. „V autě nemůžu číst, pozvracel bych ti to tady. Prostě mi to převyprávěj.“

„Smith půjčí nějakýmu joudovi dvanáct set dolarů s dvacetiprocentním úrokem, aby ten jouda pak mohl zavolat do Smithovy kauční firmy a vrátit ty prachy výměnou za desetitisícovou kauci, čímž se zaváže, že ho Smithova firma bude zastupovat.“

„Má to pěkně promakaný,“ uznal Lucas. „A co se stane, když jeho klienta odsoudí?“

„No, především mu soudce zřejmě musí vrátit jeho podíl z dvanácti set dolarů v tý kauci.“

„Ty jsi beznadějnej cynik,“ utrousil Lucas.

„Já jsem smolař z Louisiany,“ odtušil Bob.

K Deeseovu domu přijeli ve dvě odpoledne. Na krajnici hlavní silnice parkovala řada přenosových vozů, ale cestu k domu přehradil policejní vůz. Hlídkující policista poznal Boba a posunky mu naznačoval, že může projet.

„Ten Tremanty je podle všeho fešák,“ řekl Lucas.

„Rae nad ním pořád vzdychá.“ Bob se letmo podíval na Lucase. „Pověděla mu, že prý vypadá jako tvůj syn. A víš co? Tak trochu jo.“

„Nejsem tak starej, abych mohl být otec agenta FBI,“ zamračil se Lucas.

„Jistěže jsi, kdybys začal brzy, třeba po hokejovým utkání, když jste někde hostovali.“ Kvůli spoustě odstavených aut museli zaparkovat padesát metrů od domu. „Tak pojď, představím tě Sandrovi.“

„Ne Sandymu?“

„Ne. Buď Sandro, anebo Tremanty. Rae mu říká Es-Té,“ odpověděl Bob.

„Takže to není úplnej kretén?“

„Nerad to přiznávám, ale není.“

„Tak to je dobrý. Počkej, obuju si gumáky.“

Jakmile vystoupili z vozu, Lucas otevřel zadní dveře, do svého luxusního kufru složil sako, vyndal z něj vysoké gumáky, přezul se do nich a úhledně si dovnitř nacpal nohavice. Pak se vydali k domu kolem policisty, jenž chtěl vidět jejich průkazy, a vešli dovnitř. V obýváku stálo několik skládacích stolků s počítači a svazky papírů. V domě byl chládek, z patra bylo slyšet hučení klimatizace, ale ve vzduchu byla cítit vysoká vlhkost.

Tremanty postával za policistou, který něco psal do počítače. Agent FBI byl stejně vysoký jako Lucas, měl také tmavé vlasy a modré oči, ale byl štíh-lejší. Ohlédl se přes rameno, spatřil Lucase a Boba, obešel stolek a usmál se: „Jak se máš, tati?“

„Jde to,“ odpověděl Lucas, když si potřásali rukama. „Jako tvůj otec bych ti měl říct, jak vést vyšetřování.“

„Ale hovno,“ ucedil Tremanty.

Lucas pohlédl na Boba. „Federál řekl ‚hovno‘.“

„A ne poprvý. Já vím, je to šok.“

Ze zadní části domu přispěchala Rae. „Lucas Davenport, drahý hotely a cestování obchodní třídou. Ahoj, broučku!“

Objala ho a houkla na Tremantyho: „Vidíš, že jsem nekecala? Před jednatřiceti lety prostě musel navštívit Virginii.“

Tremanty zabručel: „Zeptám se mámy.“ Pak se podíval na Lucase a teď už oficiálněji mu řekl: „Poslyšte, jsem vážně rád, že tady jste. Spousta lidí z Washingtonu na vás pěje chválu. Rádi se s vámi podělíme o všechno, co jsme doposud zjistili, ale začít musíte tím, že si to tady s Bobem a Rae pořádně prohlídnete.“

„Jdeme na to,“ pokýval Lucas hlavou. „A díky. Zkusím pomoct, a přitom se vám neplést pod nohy. A budeme si tykat, ne?“

Významně na sebe kývli a Rae zavelela: „Tudy… Hele! Máš fakt moc pěkný boty!“

Rae nazývala porost za domem džunglí, a měla pravdu. Nyní však bylo vše obehnané policejní páskou a do lesa vedly nově prosekané pěšiny. Podrost byl tak hustý, až se Lucas bál, že ho do kolena kousne had omotaný kolem výhonků. Tohle už viděl – na obrázcích Rajské zahrady, kde had obtáčí Strom poznání dobra a zla.

Vyslovil své obavy, načež Rae utrousila: „To je Zahrada zla. Tady žádný dobro nehledej.“

Po padesáti metrech – zatím bez uštknutí – narazili na vysokého vyzáblého muže s ošlehanou tváří v zablácené kombinéze z tyveku. Na hlavě měl kšiltovku a na nohou stejné gumáky jako Lucas. Kombinézu mu stahoval opasek se třemi pouzdry: v jednom nosil pistoli Glock ráže .40, v druhém plastovou čutoru a ve třetím speciální lopatku značky Marshalltown.

Bob se ho zeptal: „Co novýho u šestky?“

„Doktor tam dole odebírá vzorky DNA. Ta mrtvola je stará, rozpadá se, lebku uložíme do krabice, zubařské zákroky by mohly usnadnit identifikaci. Podle něj to je určitě muž. Máme taky jednu ruku, ale tkáně už skoro zmizely, takže otisky nebudou. Barbara hlásí, že asi našla sedmý hrob, někde vzadu na okraji lesa, a Dave zřejmě osmý. Psi nehlásí nic, takže to jsou podle všeho hodně staré hroby, a je na nich tolik organické hmoty, že je to mate. Každopádně je ale musíme vykopat.“

Rae oznámila Lucasovi: „Tohle je Cory Laird z FBI, odborník na staré mrtvoly. Cory, tohle je ten maršál, o kterým jsem mluvila, Lucas Davenport.“ Potřásli si rukama a Laird s úsměvem řekl: „Mám čisté ruce. Všichni pracujeme v rukavicích, takže žádný strach. Máte zájem o prohlídku?“

„Rád bych si to tady obhlédl,“ přikývl Lucas. „Už jste některá těla identifikovali?“

„Zatím dvě. Snímky DNA posíláme všude možně, čekáme, jestli zjistíme totožnost i těch ostatních. Máme za to, že většina z nich pochází z New Orleansu nebo blízkého okolí. Pátráme po příbuzných nezvěstných osob, u nichž se domníváme, že mohlo jít o Deeseovy oběti, abychom mohli DNA srovnat s jejich. Deese za ta léta pracoval pro několik různých lidí, někteří už ale zemřeli, takže to ještě bude oříšek. Počítám, že identifikujeme všechna těla až na jedno. V takových situacích bývá vždycky jedno, které identifikovat nejde.“

Laird je vedl po úzké, ale teď už prochozené pěšině. Za Lucasem se ozval Bob: „Nejčerstvější tělo je tady jenom sedm osm měsíců, žena jménem Bailee Wheelwrightová, známá jako Bill, která se stýkala s Rogerem Smithem, o kterým jsem ti už říkal.“

„To je ten právník, ručitel kaucí a lichvář.“

„Přesně tak. Dva roky to spolu táhli, pak ale podle Tremantyho přišly problémy a ona se údajně přestěhovala do Chicaga a tam zmizela. Pátral po ní v naději, že mu řekne něco víc o Smithovi, ale bez úspěchu. Tremanty se domnívá, že když se rozešli – Bailee asi věděla příliš mnoho o tom, co dělá –, tak… přišel na řadu Deese. Tomuhle tělu chybí kus masa na zádech.“

Husím pochodem následovali Lairda po úzkém chodníčku plném mělkých blátivých louží, kolem vzrostlých stromů a hlubokých výkopů. Někdo pomocí motorové pily odřezal nejnižší patra větví, které naházel do lesního podrostu.

Po nově prosekané pěšině došli k osamocené jámě, v níž bok po boku pracovali dva lidé v kombinéze. Na okraji jámy ležela nevelká nádoba s válcovitými lahvemi se šroubovacími víčky. Výkop byl dostatečně široký, aby oba muži mohli stát na zemi mimo vlastní hrob.

„Všechny výkopy provádíme ručně lopatkami, krůček po krůčku,“ vysvětloval Laird. „Proto to chvíli potrvá.“

Lucas nahlédl do výkopu a spatřil v něm blátem pokrytou kostru se zbytky oblečení, kůže a vlasů. Kosti, které byly vidět, ležely jedna na druhé, obratle, kosti paží a žebra se zhroutily na překřížené kosti dolních končetin a nahoře ležela lebka. Zapáchalo tady jen okolní bahno. Muži vzhlédli k Lairdovi a zeptali se: „Kde je Larry? Potřebujeme tady tu přepravku.“

„Už jde,“ oznámil Laird. „Co jste zjistili?“

„Někdo ho střelil zezadu do hlavy, kulka prošla mozkem a vyletěla levou očnicí. Podle úhlu oběť zřejmě klečela. Anebo si střelec stoupnul na židli, jenže…“

„Co je?“ zeptal se Laird.

Druhý muž v jámě vyhrkl: „To zatracený bahno se dostane všude. Úplně z něj šílím. Seškrábneš ho a za minutu už je zase zpátky.“

Lucas se nechal provést zbytkem místa činu: byly označené další dvě zatím nedotčené podezřelé prohlubeniny. O jedné z nich Laird tvrdil, že to je zcela jistě hrob, u druhé viděl šance půl na půl. „Jsme už za polovinou a ve druhé půlce jsou místa, která nám připadají, že by pro pohřeb byla ideální. Takže… je to velké a bude to ještě větší.“

Rae se Lairda zeptala: „Pamatujete si na případ v Minnesotě před pár lety? Na Černou díru v Goodhue?“

„No jistě. Sedmnáct vražd a několik starých lebek ukradených z různých hřbitovů, jestli si dobře vzpomínám. Šílenec, co žil s mrtvolou. To je už dávno klasika.“

„Víte, kdo to tenkrát vyřešil? Lucas,“ řekla pyšně.

„To mě podrž.“ Pohlédl na Lucase se zdviženým obočím. „Tak to jsem rád, že vás tady máme. Jenom tedy pevně doufám, že k sedmnácti se tady nedostaneme. Tenhle rekord bych zlomit nechtěl.“

Způsob usmrcení byl stanoven u pěti ze šesti dosud nalezených obětí – vždy šlo o střelnou ránu do hlavy. „Z toho, co Tremanty zjistil, to vypadá, že Deese používal vycházkovou hůl pro trestání a střelné zbraně k zabíjení. Do bitek jednoho na jednoho se nikdy nepouštěl. Jeho doménou byl útok ze zálohy.“

Při posledním útoku, po kterém skončil ve vězení, napadený Howell Paine uvedl, že šel otevřít dveře a ihned schytal úder do obličeje, a než pochopil, co se děje, ležel dávno na zemi.

V té době se už nemohl bránit. Kdyby sousedka odvedle nevyfotografovala útočníkovo auto včetně poznávací značky, nikdy by nezjistili, kdo ho napadl – muž měl na hlavě lyžařskou kuklu. Útočníkovi také ukousl kus nohy a maso, které vyplivl na zem, se shodovalo s DNA masa, které měl Deese stále ještě na sobě. Tremanty sledoval vše, co se týkalo Deese. Howella v nemocnici hlídala stráž, a jakmile jej propustili, dostal se do programu ochrany svědků.

„Kdyby se to celý dostalo k soudu, nikdy bychom to tady nenašli,“ prohlásil Bob. Zaklonil hlavu a díval se skrz stromy na nebe. „Kdyby ho odsoudili, dostal by deset let, možná patnáct, podle toho, jakýho by vyfasoval soudce. Kdyby Roger Smith použil svůj vliv, dostal by dva roky, ale taky by třeba vůbec nešel sedět. A dostal by se rychle ven. Jenže když je teď na útěku… a my našli tohle místo… čeká na něj doživotí, to minimálně. S velkou pravděpodobností spíš jehla.“

Lucas se rozhlédl. „Viděl jsem, co potřebuju. Chci si pročíst Tremantyho dokumentaci a třeba s ním taky zajít na pivo, pokud mu teda pivo chutná.“

„Myslím, že jo,“ ozvala se Rae. „Ale musíš si dávat pozor. Má ve všem jasno. Určitě před ním nezmiňuj… nekonvenční vyšetřovací postupy.“

Cestou zpět k domu Bob najednou vykřikl: „Pozor, had!“ a ukázal na Lucasovu nohu. Lucas vyskočil a Rae s Bobem se hlasitě rozesmáli.

Lucas klidným hlasem řekl: „Zadky vám nenakopu hned. Na pomstu se musí s chladnou hlavou a všechno si nejdřív promyslet. Říká vám něco turistická třída? Říkají vám něco úzká pětačtyřiceticentimetrová sedadla? A co Motel 6?“

„To bys přece neudělal!“ zhrozil se Bob. Podíval se na Rae. „Nebo jo?“

Rae: „A ty seš kdo?“ A směrem k Lucasovi: „Měla bych toho člověka znát?“

„Pro tebe by bylo lepší, kdyby ne,“ odtušil Lucas. Podíval se na svou nohu a do okolního porostu a zamručel: „Hadi…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neonová oběť.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.