Ohnivá křídla
Nejzářivější noc

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tui T. Sutherlandová

Ohnivá křídla 5 – Nejzářivější noc – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

NOCILETŮV PRŮVODCE
PO DRACÍCH PYRRHIE

PÍSKOLETI

Popis: bledě zlaté nebo bílé šupiny odstínu pouštního písku, ocas s jedovým hrotem, rozeklaný černý jazyk.

Schopnosti: může přežít dlouhou dobu bez vody, umí uštknout nepřátele hrotem ocasu jako štíři, maskují se zahrabáním do pouštního písku, chrlí oheň.

Královna: po smrti královny Oázy je kmen rozdělen mezi tři soupeřky o trůn: sestry Žhavu, Žáru a Plamenu.

Spojenci: Žhava bojuje po boku nebeletů a bahnoletů, Žára se spojila s mořelety a Plamena má podporu většiny pískoletů a ledoletů.

Bahnoleti

Popis: silné, obrněné hnědé šupiny, někdy s jantarovými a zlatými podšupinami, velká, plochá hlava s nozdrami na horní straně čenichu.

Schopnosti: umí chrlit oheň (jsou-li dostatečně zahřátí), zadržet dech až na hodinu a splynout s prostředím velkých močálů. Obvykle jsou velice silní.

Královna: královna Blatana.

Spojenci: momentálně stojí ve velké válce na straně Žhavy a nebeletů.

Nebeleti

Popis: červenozlaté nebo oranžové šupiny, obří křídla.

Schopnosti: mocní bojovníci a letci, umí chrlit oheň.

Královna: královna Šarlata.

Spojenci: momentálně stojí ve velké válce na straně Žhavy a bahnoletů.

MOŘELETI

Popis: modré, zelené nebo akvamarinové šupiny, mezi prsty plovací blány, žábry na krku, světélkující pruhy na ocase, hlavě a podbřišku.

Schopnosti: umí dýchat pod vodou, vidí ve tmě, jediným máchnutím silného ocasu vytvářejí velké vlny, vynikající plavci.

Královna: královna Korála.

Spojenci: momentálně stojí ve velké válce na straně Žáry.

LEDOLETI

Popis: stříbřité šupiny odstínu měsíce nebo bledě modré odstínu ledu, pilovité drápy pro lepší pohyb po ledu, rozeklaný modrý jazyk, bičovitě zúžený konec ocasu.

Schopnosti: vydrží teploty pod nulou a jasné světlo, smrtící mrazivý dech.

Královna: královna Moréna.

Spojenci: momentálně stojí ve velké válce na straně Plameny a většiny pískoletů.

DEŠŤOLETI

Popis: šupiny neustále mění barvu, obvykle září barvami jako u rajek, chápavý ocas.

Schopnosti: umí měnit barvu šupiny tak, aby splývali s okolím, chápavé ocasy jim pomáhají při šplhu, žádné známé přirozené zbraně.

Královna: královna Nádherie.

Spojenci: velké války se neúčastní.

NOCILETI

Popis: nafialověle černé šupiny a roztroušené stříbrné šupiny na spodní straně křídel jako noční nebe plné hvězd, rozeklaný černý jazyk.

Schopnosti: umí vydechovat oheň, mizet ve stínech, číst myšlenky a předpovídat budoucnost.

Královna: přísně střežené tajemství.

Spojenci: příliš tajemní a mocní, než aby se účastnili války.

DRAČÍ VĚŠTBA

Až válka bude trvat dlouhých dvacet let…

objeví se dráčata.

Až krev a slzy budou zemi rozmáčet…

objeví se dráčata.

Křídel moře vejce modré temně,

křídla noci přijdou sama ke mně.

Vysoko v horách dračího světa

největší tě čeká vejce nebeleta.

V bahnisku pátrej, je tam vejce rudé

a to křídel písku dobře skryté bude,

skryté před žhavých plamenů žárem.

Z těch králek dvě padnou, třetí se skloní

před osudem vyšším, jenž bude tu pro ni,

a sílu křídel ohně dostane darem.

Pět vajec se vylíhne za nejjasnější noci,

pět dráčat se narodí a mír přinese,

temnota se zvedne a světlem stane se,

objeví se dráčata…

PROLOG

Před dvaceti lety…

Okrást draka je téměř nemožné, obzvlášť draka královského rodu s palácem, strážnými a velice vysokými hradbami.

To si aspoň královna Oáza opakovala, když pospíchala temnými chodbami a svítila si na cestu ohnivým dechem.

Téměř nemožné a rozhodně hloupé.

A přece měla takový hrozný pocit…

Něco bylo špatně. V paláci se ozýval šramot. Byla si jistá, že výjimečně dobrým sluchem, jaký mají všichni pískoleti, zaznamenala pískot jako od myší a možná i cinkání mincí.

Jenže myši nekradou poklady.

Co to tedy bylo? Nebo se jí to zdálo? S trhnutím se probudila z hlubokého spánku, jako kdyby ji někdo bodl do hrudi jedovatým ocasním bodcem. Připadalo jí to nepravděpodobné, ale… radši si zkontroluje poklad.

Královna pískoletů vyběhla zpoza rohu a srazila se se svými dvěma dcerami, Plamenou a Žárou.

„Au,“ zaúpěla Plamena a uskočila. „Šlápla jsi mi na nohu, matko.“

Žára nic neříkala, jen ustoupila do rohu, aby udělala královně místo. Tmavýma očima upřeně sledovala každý královnin pohyb, tím svým zneklidňujícím způsobem. Oáza měla od chvíle, kdy se Žára vylíhla, pocit, že tohle bude dcera, která ji zabije. Nejstarší dcera Žhava byla větší a silnější, ale Oáza se Žhavou svým způsobem vycházela. Rozuměly si, až na Žhavinu posedlost mrzačením zvířat. A Žhavu taky bylo snadné něčím rozptýlit: stačilo jí dát nějaké divně vypadající zvíře a Žhava na celé dny zmizela do svých pokojů.

Žára na druhou stranu vypadala, že neustále odpočítává chvíle do matčiny smrti, a to už od doby, kdy byla ještě malé dráče – od okamžiku, kdy si poprvé uvědomila, že se po zabití matky stane královnou.

Jen mě vyzvi, pomyslela si Oáza pohrdavě a probodla Žáru pohledem. Rozmáčknu tě jako brouka a ty to dobře víš.

„Nač ten spěch?“ zeptala se Žára uhlazeně, jako kdyby nevnímala nenávist v matčině pohledu. „Nastala nějaká královská krize? Nech mě hádat – Doutnák se zase pokusil utéct se svou přítelkyní.“

„Ne, o tu jsem se postarala,“ odpověděla Oáza. „Jenom jdu zkontrolovat poklad.“

„Á, třpytivé věcičky.“ Plamena zívla. „Dobrou noc, matko.“

Duchem nepřítomná Plamena, pomyslela si Oáza, když spěchala dál. Byla by z ní neschopná královna, ale je přijatelnou dcerou. Nemusím se bát, co mi provede.

Uslyšela za sebou cvakot drápů a prudce se otočila. Žára zvedla pařáty a roztáhla křídla, takže vyplnily celou úzkou chodbu.

„Promiň, že jsem tě polekala,“ omluvila se nepřesvědčivě. „Jenom mě napadlo, jestli bych nemohla jít s tebou.“

Oáza zaváhala, ale věděla, že i kdyby odmítla, Žára si najde způsob, jak se za ní připlížit. Vždycky bylo lepší mít ji na očích. „Dobře. Ale ničeho se nedotýkej.“ Já vím, co chceš vidět, ty potměšilá zmije. K ničemu ti to ale nebude, dokud nezemřu.

Pokračovaly dlouhou chodbou ke čtyřem pokladnicím.

Všechno se zdálo být v pořádku – pochodně klidně plápolaly, dveře byly zavřené a zamčené.

Ale ve vzduchu visel zvláštní pach, něco chlupatého, lesního a zároveň květinového. Něco tu rozhodně bylo.

Oáza se shýbla, aby se podívala pod dveřmi. Mezi dveřmi a podlahou byla velká mezera – samozřejmě ne dost velká pro draka, ale…

„Cítíš paběrače?“ zeptala se Žáry.

„Nevím, jak páchnou paběrači,“ odpověděla Žára a nakrčila čenich. „Ti jsou na můj vkus moc velcí a čvachtaví.“

Královna Oáza zvedla správné klíče, které jí visely na krku, odemkla všechny dveře, otevřela je dokořán a prošla si jednotlivé místnosti.

Když se vrátila, vztekle se mračila.

„To vypadá zlověstně,“ podotkla Žára.

„Paběrači,“ zavrčela královna. „Oloupili mě. Jak se opovažují?“ Zasyčela a šlehla ocasem. „Nemůžou být daleko. Vzbuď Žhavu a řekni jí, že se sejdeme venku.“

„Žhavu?“ zopakovala Žára a podívala se matce přes rameno k pokladnicím.

„Pro případ, že by jich bylo hodně a musely jsme bojovat,“ řekla Oáza. „Viděla jsem, co dokážou ty jejich maličké meče. Nejsem takový hlupák, abych za nimi letěla sama.“

„Jistěže ne,“ souhlasila Žára. „Ale proč Žhavu, když tu jsem já?“

Oáza ji sežehla ničivým pohledem. „Potřebuju pořádnou bojovnici,“ odsekla. „Ne někoho, kdo věří, že ze všeho vykličkuje svým rozumem, a není ani tak chytrá, jak si o sobě myslí.“

„Aha,“ řekla Žára chladně. „Hned ji probudím.“ Vykročila chodbou pryč, ale ještě se otočila. „Co vzali?“

„Většinou samé maličkosti,“ zavrčela Oáza. „Ale taky onyxové oko.“

Žáře zacukal obličej, jako kdyby se snažila potlačit záblesk skutečné emoce – obavy? Údivu?

„Všechno dostaneme zpátky,“ dodala Oáza. „A ke snídani budeme mít pečeného paběrače.“ Protáhla se kolem Žáry a zamířila nejrychlejší cestou na nádvoří. „Jdu ven. Probuď Žhavu a pospěš si.“

„Ano, jistě. Hned to bude,“ řekla Žára.

Když Oáza vyběhla na nádvoří, roztáhla křídla a vzlétla k obloze, měla dojem, jako kdyby zahlédla, jak se Žára místo toho, aby taky vzlétla, otáčí k pokladnicím. Zapomněla jsem je zamknout, pomyslela si Oáza s neklidem. Ale tohle zabere jenom minutku. A jestli je Žára tak pitomá, aby něco vzala, budu mít dobrou výmluvu, proč ji zabít. Na to je rozhodně moc chytrá.

Zamířila k vnějším hradbám a rozhlédla se po písku. Pak ji napadla znepokojivá myšlenka: Co když Žhavu nevzbudí? Co když budu těm zlodějům čelit sama, bez posil?

Vtom je spatřila. Tři paběrače – dva čekali na písku, třetí se spouštěl z okna. Nikdo z nich nehlídal oblohu. Strupovité, idiotské opice. Oáza zavrčela a naklonila křídla, aby se tiše snesla za ně. Třeba jim dokáže nahnat takový strach, že zemřou hrůzou; kořist po takové smrti vždycky chutná líp.

Jsou jenom tři, pomyslela si. Nemusím čekat na Žhavu, jestli pro ni Žára vůbec půjde. Tři otravné paběrače určitě zvládnu sama.

Přimhouřila oči a vykročila přes duny k místu, odkud se ozývalo pištění.

Koneckonců… co nejhoršího se může stát?

1. ČÁST
PÍSEČNÉ PŘESYPY

1. KAPITOLA

Slunéčka vždycky věděla, že je správným drakem pro velký hrdinský osud.

Zachrání svět. Ona a její přátelé se přiženou na křídlech ohně, ať už to znamenalo cokoliv, a přinesou mír všem drakům v Pyrrhii. Bylo to přece přímo v tom proroctví: pět dráčat se narodí a mír přinese. Takový byl její osud. Takový byl její životní cíl.

Kromě toho se tím všechno vysvětlovalo. Proč jinak by byla tak malá a vypadala tak divně? Nebyla normální pískoletka. Její šupiny i oči měly špatnou barvu a na špičce ocasu neměla jedový trn. Ale na tom nezáleželo – vlastně to přímo dávalo smysl. Jistěže dračí hrdina na epické hrdinské pouti bude trochu jiný než všichni ostatní. A kdo by řešil, jak zvláštně Slunéčka vypadá, až ukončí válku?

Pak tu byli její rodiče, tajemní draci, kteří nechali její vejce schované v pouštním písku, samotné a nehlídané. Nezáleželo na tom, že o ni zjevně nestáli. To Slunéčku vůbec netrápilo, protože šlo o součást proroctví. A to křídel písku dobře skryté bude. Bylo to v pořádku – hrdinové ve svitkách taky často neměli žádné rodiče. Jejich hrdinský osud byl důležitější než rodina.

A její osud byl skutečně důležitý. Nic nebylo důležitější, než ukončit válku mezi dračími kmeny. Po celý svůj život, obzvlášť když byla smutná nebo ji něco trápilo, si Slunéčka představovala, jak naplňuje proroctví – kolik životů zachrání i všechny ty šťastné rodiny, které se shledají, a budoucí dráčata, která budou vyrůstat v míru, bez neustálého strachu z války.

To byl celý smysl jejího života.

A byla to lež.

Když prchala z ostrova nociletů, křídly se otírala o skalní stěny. Burácení sopky vnímala v celém těle. Její přátelé byli za ní, kde stáli proti Jasnovidovi, ale Slunéčka potřebovala pryč – od nich, od něj, od všeho.

To proroctví si vymyslel. Celé to byl jenom trik.

Ne, tomu nevěřím. Je to mstivý, krutý drak, který zjevně manipuloval s námi i se všemi kolem sebe. Řekl to, aby nás ranil.

Věštba je pravá. Musí být.

Vyběhla z chodby do deštného lesa a narazila do boku hubeného černého draka. Nocilet překvapeně hekl a probodl ji pohledem. Slunéčka se pokusila otočit a odletět jiným směrem, ale pohyblivá stěna černých křídel a ocasů ji přiměla k tomu, aby se zastavila.

Celý les se v měsíčním svitu hemžil draky. Řev, syčení a vrčení přehlušovaly zvuk deště dopadajícího na listy všude kolem nich. Nijak nepomáhalo, že polovina draků byla tmavá jako stíny a druhá polovina se maskovala, takže to vypadalo, že se drápy a kousky křídel vynořují ze zdánlivě prázdného prostoru. Slunéčka se jen tak tak vyhnula ráně ocasem do ucha, když se dva nocileti zamotali do liány a začali se divoce zmítat, jako kdyby je někdo napadl.

„Všichni se uklidněte!“ vykřikla Zářena.

„Poslouchejte!“ zaburácela Majestáta, stará královna dešťoletů. „Vaše nová královna hovoří!“

Pár nociletů něco zahučelo, ale nikdo dost hlasitě, aby bylo slyšet, co říkají, a i ti zmlkli, když na ně ostatní zasyčeli.

Slunéčka se přikrčeně protahovala davem draků, ale nedokázala se dostat dál než k potůčku. U vody stálo několik dešťoletů v odstínech modré a šarlatové barvy a drželi oštěpy nociletů. Většina z nich nevypadala příliš výhrůžně – dojem kazilo to, že si prohlíželi oštěpy se zmateným výrazem, případně je drželi obráceně.

Slunéčka se i tak rozhodla, že se nebude protlačovat kolem nich. Oštěpy by ji zranily úplně stejně, ať už ji bodnou omylem, nebo schválně.

Ze všeho nejvíc chtěla utéct do lesa a nevrátit se. Nebyla si jistá, jestli zvládne čelit svým přátelům – kteří se chovali, jako kdyby jim na věštbě vůbec nezáleželo –, a na nocilety se nedokázala ani podívat.

Tsunami Jasnovidovi chce věřit. Ta nikdy nestála o vyplňování nějakého proroctví. Nechápe, jak je důležité – jak jsme důležití my.

Hliňák by byl dokonale spokojený, kdyby si nikdo nikdy nevšiml, jak je skvělý. Pak by mohl spát, jíst a pečovat o nás místo toho, aby bojoval.

Hvězdoplav by přivítal, kdyby si mohl přestat dělat starosti s věštbou.

A Zářena má plné ruce práce tady, když je z ní teď královna.

Nikdo z nich nebude bojovat za náš osud. A rozhodně mě nebudou poslouchat, jestli se jim pokusím vysvětlit, že Jasnovid určitě lhal. Budou se na mě dívat tak jako vždycky, pohledem, kterým jako kdyby říkali: „No jo, pošetilá malá Slunéčka a její bláznivé sny… No není roztomilá a neškodná?“

Vzhlédla ke spleti tmavých stromů nad sebou, kde se ve větru slévaly měsíční paprsky a dešťové kapky. I kdyby se pokusila utéct, nejspíš by uvízla ocasem ve větvi a někdo by ji musel zachránit. Pak by její přátelé zase obraceli oči v sloup a hladili by ji po hlavě.

Na poušti by to bylo jiné, pomyslela si a podívala se přes potok k druhé chodbě, která vedla do Písečného království. Tam bych mohla letět, letět a letět až k obzoru a vůbec se nezastavovat nebo přemýšlet.

A přemýšlení bylo to poslední, co ji teď lákalo.

„Jsi stejně obyčejná jako jakýkoliv jiný drak.“ V hlavě jí pořád dokola zněla Jasnovidova nenávistná slova: „Celou věštbu jsem si vymyslel… Teď se válka povleče pořád dál a každý den budou umírat další draci, nejspíš po celé generace. A všichni budou uvažovat, co se stalo s těmi úžasnými dráčaty, která je měla zachránit, ale očividně selhala.“ Slunéčka sevřela pařáty a přitiskla se k zemi. On lhal. Lhal. Lhal! Nedovolí, aby ji nocileti viděli plakat.

Zářena si vylezla na balvan a hlasitě zapleskala křídly. I na vyvýšeném místě a s nejvznešenějším výrazem pořád vypadala jako dráče, menší než téměř všichni nocileti kolem ní.

Jestli je proroctví falešné, proč se všichni chovali k Zářeně tak hrozně kvůli tomu, že v něm není? pomyslela si Slunéčka s další vlnou vzteku namířenou proti Jasnovidovi. Proč v ní vyvolávat dojem, že je k ničemu – když jsme byli k ničemu všichni?

Protože ta věštba je skutečná. Musí být.

Ale jak to můžu dokázat?

„Nociletové,“ zavolala Zářena pevně a hlasitě, aby ji bylo slyšet přes déšť a šramot způsobený draky. „Váš domov je zničený. Vaše královna je mrtvá. Ale tohle je vaše šance začít znovu. Jestli ji pokazíte, přijdete i o tenhle domov a moje zuby i můj jed jsou připravené vyhnat vás odtud pryč.“ Ukázala na dešťolety. „Budete se k nim chovat s úctou a oni se k vám na oplátku budou chovat mnohem laskavěji, než si zasloužíte – protože jsou takoví.“

Dešťoletům u potoka se podařilo nasadit výrazy, které vypadaly téměř krvelačně.

Déšť pleskal Slunéčku do čenichu a křídel. Bouře sílila a kývala korunami stromů nad jejich hlavami.

„Dnes v noci zůstanete tady,“ pokračovala Zářena. „Nechci, aby žádný nocilet někam odešel, dokud vás nespočítáme a nesepíšeme. Každý z vás dostane přiděleného dešťoleta, který na vás bude dávat pozor. A ano, jestli máte pocit, že vám moc nevěříme, je to proto, že nevěříme. Žádný z vás není vítaný ve vesnici dešťoletů, dokud si nezasloužíte naši důvěru. Najdeme vám nějaké jiné bydlení.“

„Tady zmokneme,“ postěžoval si jeden z nociletů.

Zářena na něj upřela ocelový pohled. „Klidně se vrať a vyspi se na svém pěkném suchém ostrově,“ odsekla. „Slyšela jsem, že je tam teď docela teplo.“

Slunéčka se rozhlédla po nociletech. I ve tmě viděla, že většina z nich vypadá otřeseně a zasmušile. Vidět, jak jejich domov pohřbívá erupce sopky – ačkoliv věděli, že se to nakonec stane, a ačkoliv byl jejich ostrov hrozným místem k životu –, pro ně musel být hrozný šok.

Nejspíš jako když vám někdo řekne, že celý váš dosavadní život byla lež.

Najednou se za ní ozval řev. Černí draci se s poplašeně roztaženými křídly přiblížili ke Slunéčce – dva tmavě červení dešťoleti se vrhli mezi ně a přitáhli před královnu Zářenu kňučícího, hrůzou ztuhlého nocileta.

„Tenhle!“ zavrčel jeden z dešťoletů. „Ten tu nesmí zůstat! Je z nich nejhorší.“

„To on na nás dělal všechny ty pokusy s jedem,“ dodal druhý dešťolet – byla to dračice, která vzápětí šlehla ocasem a zasyčela na nocileta. Slunéčka ještě nikdy neviděla žádného dešťoleta tak rozzuřeného. Kromě Zářeny. Natáhla krk, aby se podívala na nocileta, a uvědomila si, že je to Hvězdoplavův otec Velmozek, hlavní vědec kmene nociletů. Podle toho, jak se tvářila, Zářena nejspíš taky uhodla, kdo to je.

Nocileti během posledního roku unášeli dešťolety, věznili je a dělali na nich pokusy, aby porozuměli jejich schopnosti stříkat jed. Hodlali vtrhnout do deštného lesa, aby ho dešťoletům ukradli , a hodlali zdejší mírumilovné draky buď pobít, nebo zotročit.

Slunéčka viděla lávou zalitou pustinu ostrova, na němž nocileti žili. Věděla, že zoufale potřebovali nový domov, a v první chvíli si myslela, že Hvězdoplav měl vynikající nápad, když nabídl, že je nechají projít do deštného lesa, pokud slíbí věrnost královně Zářeně – spolu se slibem, že zachovají mír. Líbilo se jí pomyšlení, že se draci z různých kmenů naučí žít společně, bylo jí líto nemocných a hladovějících černých draků a oceňovala poetickou spravedlnost skutečnosti, že se novou královnou nociletů stane dešťoletka.

Když se ale dívala na hlučící draky kolem sebe – na nocilety, kteří nevypadali tak zkroušeně, jak měli, i na syčící dešťolety, kteří si teprve začínali uvědomovat, čím si jejich přátelé prošli –, uvažovala, jestli to celé nebyla obrovská chyba. Možná měli nechat tu sopku, ať nocilety pohltí. Možná se jim nedalo odpustit. Možná bychom se o to ani neměli snažit.

Jestli dokázali lhát o něčem tak velevýznamném, jako bylo proroctví a ukončení války, o čem dalším by klidně lhali? Jak jim Zářena mohla vůbec kdy věřit?

„Omlouvám se,“ zachraptěl Velmozek chabě. „Bylo to… já jsem jenom… pro vědu…“ Zajíkl se a skrčil se před dešťolety vedle sebe.

Zářena zamávala křídly a na šupinách se jí rychle vystřídalo několik barev. „Svažte ho. Později rozhodneme, co s ním…“

„Pozor!“ zařval drak u ústí chodby. „Udělejte místo!“

Z otvoru vyletěla Sudice o okamžik později následovaná Tsunami. „Všichni k zemi!“ vykřikla mořeletka.

Nocileti u chodby se vrhli na zem. Z otvoru ve stromě se vyvalila vlna spalujícího žáru, která proměňovala dešťové kapky v syčící páru. Slunéčka byla jedním z mála draků, kteří zůstali stát a dívali se na chodbu, když z ní vyletěli ještě dva draci.

Byl to Hliňák, který křídly chránil Hvězdoplava. Hvězdoplav si zakrýval oči předními pařáty a na šupinách mu naskakovaly velké puchýře. Jakmile dospěli na otevřené prostranství, zhroutil se na zem.

„Ustupte!“ vykřikla Tsunami ostře na draky, kteří se hemžili kolem nich.

„Hvězdoplave!“ zvolala Slunéčka provinile. Je zraněný. Neměla jsem nechat svoje přátele samotné s Jasnovidem. Skočila kupředu a pokusila se protlačit davem rozrušených draků, aby se k němu dostala.

Najednou se jí kolem čenichu a ramen sevřely drápy a někdo ji strhl dozadu, do tmy mezi stromy.

2. KAPITOLA

Slunéčka se zuřivě zmítala, aby se vymanila ze sevření obrovských křídel, která se kolem ní sevřela.

„Rychle, dokud nedávají pozor,“ zasyčel jakýsi hlas. Na hlavu jí padaly dešťové kapky, zatímco se její únosce prodíral mezi listovím. Bylo vidět jen jeho černé šupiny, ale Slunéčka si uvědomila, že ji vleče do lesa, pryč od chodeb a shromážděných draků.

Ale musím se přece přesvědčit, že je Hvězdoplav v pořádku! Zaťala drápy do pařátu, který jí tiskl křídla k tělu, ale nocilet jen zavrčel a chytil ji ještě pevněji.

Pod nohama jim čvachtaly mokré listy. Slunéčka podle zvuků odhadovala, že tu jsou tři nocileti včetně únosce. Vzdalovali se od ostatních, kteří se soustředili na Hvězdoplava a Hliňáka.

To nevěstí nic dobrého. Možná by se měla pokusit zjistit, co mají za lubem. Přestala se zmítat a poslouchala.

Draci postupovali rychle a tiše a za několik okamžiků už Slunéčka neslyšela Zářenu ani Tsunami. Kráčeli taky sebejistě, jako kdyby les dobře znali.

Lovecký oddíl, pomyslela si Slunéčka a zachvěla se. To jsou nejspíš někteří z draků, kteří procházeli chodbou, aby unášeli dešťolety.

Co se mnou chtějí udělat?

„Tady,“ řekl jeden z nich po chvíli a všichni se zastavili. Slunéčka měla bystrý sluch, ale i tak slyšela řev dračího shromáždění za sebou jen jako vzdálené dunění někde na obzoru. Liják zhoustl a původci normálních lesních zvuků se schovali do úkrytů.

Únosce hodil Slunéčku na zem. Mezi drápy jí zamlaskalo bahno a postříkalo jí ocas.

Vyskočila na nohy a zasyčela na draka, který ji nesl. Sotva se na ni podíval a otočil se k ostatním dvěma.

„Co teď?“ zeptal se. „Celý plán je v tahu. Nezůstanu tady, abych se klaněl dráčeti dešťoletů.“

„Já taky ne,“ řekla dračice, která sama byla sotva víc než dráče. Slunéčka odhadovala její věk na devět let. Byla ucouraná, mokrá, kostlivá a shrbená, ale když vychrlila krátký poryv plamenů, Slunéčka viděla, že jí z očí září tvrdohlavé odhodlání.

„Navíc mě nejspíš zabijou,“ dodal velký drak. „Viděli jste, jak se chovali k Velmozkovi. Jestli si uvědomí, že jsem byl jeho asistent… To já jsem je přece zamykal a připoutával ke stěně. Jestli tu zůstaneme, budou chtít moji krev.“

„Kam ale půjdeme?“ zasykl poslední drak, mnohem míň svalnatý než ten, který nesl Slunéčku. Chybělo mu několik zubů a ocas měl na konci zahnutý ke straně, jako kdyby si ho zlomil a pak mu srostl nakřivo. „Slibovali nám prales. Chci žít tady, ale ne jako druhořadý drak. Představte si, že by nám dešťoleti říkali, co máme dělat!“

„No, máme ji, jak jsi navrhovala,“ řekl velký drak dráčeti a máchl jedním křídlem ke Slunéčce. „Tak co s ní uděláme?“

Mladá nociletka mrskla ocasem a přimhouřila oči na Slunéčku. „Použijeme ji při vyjednávání. Necháme ji u sebe, dokud nevezmou celý náš kmen do vesnice a neudělají královnou jednu z nás.“

„Koho třeba?“ zeptal se druhý drak a vychrlil oheň na větev, z níž mu kapala voda na hlavu. „Slavěna je slabá a nebude bojovat. Královna Vítězie neměla bratry, sestry ani žádné dcery. Není tu nikdo jiný, kdo by se ucházel o trůn.“

„Já ano,“ řekla mladá dračice. „To by bylo ještě lepší než být v proroctví. Když může být královnou ta dešťoletka, proč ne já? Jsem větší než ona.“

„To je pravda,“ zabručel ten velký drak za Slunéčkou.

„Tak to mám pro vás špatnou zprávu,“ ozvala se Slunéčka. „Nedají vám za mě nic. Nejsem nikdo. Jenom divná pískoletka s ocasem k ničemu.“ Zmlkla, než se jí mohl rozechvět hlas. Takové věci říkala po celý život, ale nikdy se kvůli tomu necítila tak hrozně. Až dnes. Jestli neexistuje žádná věštba, pak je opravdu jen divná a k ničemu.

Ne, tak to není. Vypadám divně, protože mám velký úkol. Existuje důvod, proč jsem taková. Musí existovat.

Nocileti si ji pochybovačně prohlíželi.

„To by bylo mrzuté,“ řekl ten velký. „Dost by mě naštvalo, kdyby se ukázalo, že jsem vlekl tohle nedochůdče lesem a nechal jsem si poškrábat šupiny pro nic za nic. Dravozubko, říkala jsi přece, že má nějakou cenu.“

Dravozubka! Slunéčka si vzpomněla, co jim Hvězdoplav vyprávěl o dráčatech v království nociletů. Nebyla Dravozubka jeho nevlastní sestra?

„Můžeme ji použít, jestli je ta, kdo si myslím, že je,“ odsekla Dravozubka a bolestivě Slunéčku dloubla do žeber. „Nejsi Slunéčka? Hvězdoplav ze spaní pořád mlel o nějaké Slunéčce.“

Slunéčka na ni zamrkala, příliš vystrašená, než aby odpověděla.

„Jo, je to ona,“ odpověděla si Dravozubka sama. „Můj bratr je do ní zamilovaný. Bude souhlasit s čímkoliv, aby ji dostal zpátky.“

To by skutečně mohla být pravda, pomyslela si Slunéčka poplašeně. Opravdu o mně mluví ze spaní? Uběhlo teprve pár hodin od chvíle, kdy stála na pralesní mýtině uprostřed draků připravujících se vpadnout na ostrov nociletů a Hvězdoplav jí řekl, že ji miluje – a že ji vždycky miloval.

Pořád nevěděla, jak se k tomu má postavit. Nebyla si jistá svými pocity – pokaždé když si vybavila jeho výraz, ji zaplavil úžas a spolu s ním myšlenky jako Nevím, co mám dělat, Někdo mě miluje, Neubliž mu, Vážně, zrovna teď?, a Představ si, jak bys ho mohla udělat šťastným, Proč já? Zrovna já? a Ale je to přece Hvězdoplav. Její roztomilý, chytrý, úzkostlivý kamarád. Takhle o něm nikdy nepřemýšlela, ani jednou.

Pořád se jí těžko věřilo tomu, že to myslel vážně. Nikdo z ostatních dráčat ji nebral vážně. Vždycky předpokládala, že Hvězdoplav je na tom stejně – že ji považuje za příliš malou a bezstarostnou, než aby stálo za to ji poslouchat.

Soustřeď se. Nedovol jim, aby tě využili proti tvým přátelům.

„Neviděli jste Hvězdoplavova zranění?“ zeptala se jich. „Je příliš zraněný, než aby rozhodoval o tom, co se bude dít dál. A Zářeně jsem lhostejná. Přiznejte si, že mě nemůžete použít. Měli byste se vrátit a připojit se k ostatním nociletům.“

„Pěkný pokus,“ odfrkla si Dravozubka.

„Co když má pravdu?“ ozval se nocilet s chybějícími zuby. „Co když ji opravdu nechtějí? Co když se jim odhalíme a oni nás pak jednoduše zabijou?“

„Silnokřídlec jim to nedovolí,“ odpověděla Dravozubka a přistoupila blíž ke statnému drakovi.

Oni jsou pár, uvědomila si Slunéčka. Opravdu divný pár. Silnokřídlec byl skoro dvakrát větší než Dravozubka, ale otáčel se k ní a skláněl před ní hlavu, jako kdyby čekal na její rozkazy.

„Vím, jak to můžeme zjistit,“ prohlásil ten druhý drak a vytáhl zpod křídla něco plochého, lesklého a oválného. V měsíčním svitu předmět zářil jako naleštěné černé sklo a krásně se mu vešel do předních pařátů. Ta věc taky zůstávala dokonale suchá – zdálo se, že se jí dešťové kapky vyhýbají.

„Obsidiánové zrcadlo,“ řekl Silnokřídlec s uznalým zasyčením. „Dobrá práce, Kořistopaři. Uvažoval jsem, jestli někoho napadlo, aby ho zachránil.“ Sklonil se k zrcadlu a dotkl se drápem jeho hladkého povrchu. „Nepřekvapuje mě, že ho nevzala Slavěna. Ta se hlavně snažila zachránit vlastní šupiny.“

„Stejně ho nikdy nepoužila,“ ušklíbl se Kořistopař. „I když jsme potřebovali zjistit, co plánují dešťoleti. Říkala, že nevěří ničemu, co očaroval magdrak. Zbabělkyně. Podle mě královna nevěděla, že ho Slavěna nepoužívá.“

„Nefunguje tak dobře jako dřív,“ řekl Silnokřídlec. „Všichni si myslí, že s ním něco provedl Kamenohyb, než zmizel.“

„Co to je?“ zeptala se Dravozubka.

„Hodně starý poklad, který vyrobil nějaký magdrak,“ vysvětlil Silnokřídlec. „Byla to jedna z nejdůležitějších věcí, kterou jsme zachránili z pokladnice, když vybuchla sopka a pohřbila část pevnosti. Tehdy jsem byl ještě dráče. Používali jsme ho k…“ Zarazil se a podíval se na Slunéčku. „Hm.“

„Neboj, zabijeme ji, než stihne někomu říct cokoliv důležitého,“ řekl Kořistopař.

Jen si to zkuste, pomyslela si Slunéčka vzpurně. Nikomu se to ještě nepovedlo.

Kořistopař naklonil zrcadlo, aby zachytilo světlo ze dvou měsíců zářících mezi mraky nad nimi. Třetí měsíc byl jen tenký srpek těsně nad korunami stromů. Liják zeslábl do mlžného mrholení.

„Ukažte mi, jak to funguje,“ pokynula Dravozubka. Ulomila větev z nejbližšího stromu a zapálila ji. Listy hořely s mokrým sykotem.

„Potřebujeme jenom nějaké jméno,“ řekl Silnokřídlec. „Ehm. Někoho významného.“

„Ta královna dešťoletů, kdo jiný,“ vyštěkla Dravozubka. Silnokřídlec se na ni nechápavě podíval. „Zářena,“ dodala.

„Zářena,“ zašeptal drak, který držel obsidiánové zrcadlo a vydechl na tmavé sklo sloupec dýmu. Kouř několik okamžiků vířil a svíjel se kolem okraje zrcadla jako tenký had. Najednou ale zmizel, jako kdyby ho zrcadlo vtáhlo do sebe, a o vteřinu později se uprostřed skla objevila bílá stužka s červeným nádechem, která se stočila jako dračí krk.

„Mangrove!“ řekla stužka dýmu Zářeniným hlasem. „Zajisti, ať nikdo z nich nemá žádné další oštěpy. Jambu, ty a Majestáta je začněte počítat – aby bylo jasno, myslím nocilety, ne oštěpy.“

Dravozubka se usmála, až se jí zuby bíle zaleskly v měsíčním svitu. „Tohle se děje právě teď?“ zašeptala a Silnokřídlec přikývl. „Výborně.“

Ano, umím si představit, že to je užitečný vynález, pomyslela si Slunéčka hořce. Obzvlášť když chcete ostatní draky přesvědčit, že máte tajemnou schopnost číst myšlenky.

Vedle první stužky dýmu se objevila druhá, tentokrát narůžovělá.

„Jasně, žádný problém, Vaše Veličenstvo,“ řekla. „Akorát že, no… takže počítat? Hm. Nechápejte mě špatně, v tom jsem vážně dobrý. Až do, já nevím… dvaceti. To je pořádně vysoký číslo, no ne? Nociletů nejspíš víc nebude.“

„Jambu, je jich tu nejmíň dvě stě,“ upozornila ho Zářena.

„Hm,“ zabručel. „To jsou… dvě dvacítky? Možná tři?“

„Teď nad tebou nemůžu ani zavrtět hlavou,“ vzdychla Zářena. „Najdi mi dešťoleta, který umí počítat.“

„Já to udělám.“ Objevila se tmavší stužka kouře, hned vedle té první. Slunéčce chvilku trvalo, než poznala hlas Smrtonoše, nájemného vraha, který dostal za úkol zabít Zářenu, ale místo toho jí pomohl uniknout ze spárů nociletů.

„Moc legrační,“ zavrčela Zářena. „Pověz mi další. Zbožňuju vtipy o tom, jak se dá věřit nociletům.“

„Jsi vážně únavná,“ řekl Smrtonoš. „Už jsem tě přece několikrát nezabil.“

„Já to věděl,“ ušklíbl se Kořistopař a sevřel zrcadlo v pařátech pevněji. „Já věděl, že má Mstitel pravdu. Smrtonoš je zrádce.“

„Postaráme se o něj, až bude prales náš,“ zasyčel Silnokřídlec.

„Tak dobře,“ řekla Zářena. „Jdi spočítat nocilety. Nechám je přepočítat Hvězdoplava, až se probere.“

„Tomu říkám důvěra,“ odpověděl Smrtonoš. Zněl pobaveně. Černá stužka dýmu se stáhla zpátky do zrcadla stejně jako ta narůžovělá. Zářenina svíjející se stužka kouře na chvíli osaměla.

„Probere se, viď?“ řekla nakonec tiše.

„Myslím, že ano.“ Ze zrcadla se zvedla nová spirála dýmu odstínu bahna a Slunéčce poskočilo srdce radostí, když uslyšela Hliňákův hlas. Vždycky se cítila líp, když ho slyšela – třeba i z druhé strany lesa. „Ale je ošklivě popálený. Myslím, že bychom ho měli uspávat šipkami, abychom ho nechali spát, dokud se co nejvíc nezahojí. Až se probudí, bude to hodně bolet.“

Chudák Hvězdoplav. Slunéčka si sklíčeně obtočila ocas kolem nohou.

„A jeho oči?“ zeptala se Zářena. „Budou v pořádku?“

„Nevím,“ odpověděl Hliňák.

„Tak. Obhlídla jsem hranice,“ oznámila Tsunami rázně a nad zrcadlem se objevil modrý sloupec dýmu. „Zajistila jsem, aby všechny mezery obsadili dešťoleti s oštěpy a foukačkami, a přidala jsem další strážné k chodbám. Podle mě nevypadají moc výhrůžně, ale nocileti snad budou mít jiný názor.“ Modrá stuha zakroužila kolem zbývajících dvou, jako kdyby je Tsunami obletovala a hledala si místo k přistání.

„Proto vás dva potřebuju tady,“ řekla Zářena. „Léčitelé odnesli Hvězdoplava do vesnice a postarají se o něj, dokud se tam nedostaneme i my. Ale pokud jde o zvládnutí nociletů, z vás dvou jde největší hrůza ze všech draků, které tu mám.“

„Mue he he!“ udělal Hliňák. „To jsem celý já! Naháním hrůzu! Řvu!“

„Naháníš ji, když zrovna takhle nešaškuješ,“ poznamenala Tsunami.

„Aspoň nejsi zářivě růžový,“ řekla Zářena. „To se teď mimořádně hodí.“

„To je v pohodě,“ řekl Hliňák. „Slunéčka je nejspíš už ve vesnici. Postará se o Hvězdoplava, i když je rozrušená.“

Slunéčka sebou prudce trhla a Kořistopař se na ni ostře podíval.

„Proč je rozrušená?“ zeptala se Zářena.

„Ten kluzký ještěr Jasnovid,“ zavrčela Tsunami. „Řekl nám, že ta věštba není pravá – že ji vymyslel jako součást plánu, jak nocileti zaberou prales.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Tři nocileti kolem zrcadla se zahleděli na Slunéčku, která sklopila oči k pařátům.

„COŽE?“ vybuchla Zářena a její stužka dýmu se zvýšila na dvojnásobek.

„Je to tak,“ vzdychl Hliňák. „Není to šílený? Nejspíš proto Jasnovid chtěl, abychom vybrali za příští královnu Žáru – měl to…“

„JÁ TOMU DRAKOVI UKOUSNU HLAVU A NACPU HO DO SOPKY,“ běsnila Zářena.

„Na to je pozdě,“ odpověděla Tsunami. „To už se stalo. Myslím to s tou sopkou. Je z něj hromádka popela.“

„To myslíte vážně?“ řádila dál Zářena. „Celé to bylo vymyšlené? Není žádný osud? Žádná křídla ohně? Žádný důvod, aby nás celý život věznili v jeskyni? Žádný úžasný bájný nebelet, který je nekonečněkrát lepší než já? Takže nikdo z nás nakonec není potřeba?“

„Hele, já jsem taky naštvaná,“ řekla Tsunami, „ale…“

„VRÁTÍME SE TAM, AŤ HO MŮŽEME ZABÍT ZNOVA.“

„Aspoň už z toho nemusíme mít těžkou hlavu,“ upozornila ji Tsunami. „Když nám osud neurčuje žádné proroctví, můžeme dělat, cokoliv chceme. Spáry míru si můžou strčit ježíky do čenichů.“

„Ale Slunéčku to opravdu vzalo,“ řekl Hliňák. „Vždycky byla z toho proroctví docela nadšená.“

Docela nadšená? Slunéčka mrskla ocasem. Nebylo to nějaké prima dobrodružství, na jaké bych se těšila, Hliňáku.

„Slunéčka bude v pohodě,“ odpověděla Tsunami. „Znáš ji. Vždycky je se vším spokojená. Zítra se bude zase usmívat a příští týden si na tu věštbu nejspíš ani nevzpomene. Jenom potřebuje nějakou jinou náplň, jako třeba ošetřovat Hvězdoplava.“

„Mě každopádně napadá plno věcí, kterými bych ji mohla zaměstnat,“ řekla Zářena. „Tak zaprvé mi může najít někoho, koho bych mohla seřvat. Já tomu fakticky nemůžu uvěřit. Kdybych se teď nemusela chovat jako královna, rrrrrrrrrrr.“ Slova nahradilo tlumené vrčení.

Slunéčka propalovala obsidiánové zrcadlo pohledem. Tohle jí na tom, jak se na ni její přátelé dívali, vadilo nejvíc, a slyšet je, jak to říkají nahlas, bylo ještě horší. Jako kdyby spokojenost znamenala, že mi vlastně na ničem nezáleží. Jako kdyby stačilo, když mě nějak rozptýlí, a já zapomenu na celý důvod naší existence i na všechny draky, kteří s námi počítají. Jako kdybych měla mozek o velikosti borůvky, u tří MĚSÍCŮ.

Všimla si, jak se na ni Dravozubka šklebí.

„Nemají valné mínění o tvé inteligenci, co?“ zeptala se nociletka.

Slunéčka se na ni zaškaredila.

„Zní to, že ji mají rádi,“ poznamenal Silnokřídlec pochybovačně. „Ale ne že by ji považovali za nějak zvlášť užitečnou nebo důležitou. Nevím, jestli ji vymění za prales.“

To já taky nevím, pomyslela si Slunéčka. Ne že by ho měli vyměnit. Ale… co udělají, aby mě získali zpátky? Udělají vůbec něco? Nebo si řeknou: „Hele, ona bude jako zajatec v pohodě. Pořád je přece se vším spokojená. A taky by jí to mělo poskytnout jinou náplň! Dokonalé!“?

Možná bych se měla osvobodit sama. Tím bych jim ukázala. A pak naplním věštbu taky úplně sama a oni uvidí, že byla skutečná.

Věděla, že to jsou přesně ty myšlenky, nad kterými by její přátelé obrátili oči v sloup, kdyby je řekla nahlas. Ale jestli už na jejich osudu nikomu nezáleží…, jestli je jediné dráče, které v něj pořád věří…, co by měla udělat?

Nocilet, který držel to zrcadlo, ho naklonil, takže se stužky kouře smísily, a vychrlil na hladkou plochu plameny. Dým zmizel a černé sklo zmatnělo.

„Je tady ještě jiná možnost,“ ozval se Kořistopař a podíval se s vychytralým výrazem na svoje druhy. „Je tu ještě někdo jiný, kdo o tuhle zakrslou pískoletku rozhodně stojí – a hádám, že docela hodně.“

Dravozubka se prudce nadechla. „Máš pravdu. Dokonce tři další draci. Můžeme ji prodat tomu, kdo nabídne nejvíc – tomu, kdo bude ochotný shromáždit armádu a získat pro nás prales.“

Jejda. Slunéčka se nehodlala nechat vydat některé z královen pískoletů. Už tak strávila v klecích a vězeních dost času. Nenápadně se podívala na okolní stromy se spletenými liánami, aby našla nejbližší mezeru v listoví.

„Začneme se Žárou,“ řekl Silnokřídlec. Jeho tmavé oči se zaleskly v měsíčním svitu. „Vždycky dobře platí informátorům a potřebuje nás nejvíc.“

Čím jim platí? napadlo Slunéčku. Veškerý královský poklad pískoletů ukradl ten paběrač, který zabil královnu Oázu, nebo ne? A jestli něco zůstalo, bylo by to v pevnosti pískoletů, kterou ovládá Žhava.

„Žhava by ji ale moc ráda získala do sbírky,“ namítl Kořistopař. „Podle toho, co jsem slyšel, by znetvořené dráče krásně pasovalo mezi dvouhlavé obludy a vycpané paběrače.“

„Já nejsem znetvořená,“ ohradila se Slunéčka důrazně, ale nikdo si jí nevšímal.

I královna Šarlata hodlala Slunéčku předat Žhavě do „sbírky“, ale Slunéčka si byla docela jistá, že nikdy nechce vidět, co Žhava nasbírala.

„Kdo má nejsilnější vojsko?“ zeptala se Dravozubka. „Žhava, ne? A dostaneme se k ní za pár dní, pokud to vezmeme přes hory a nebudeme se zastavovat.“ Pleskla Silnokřídlece přes čenich, než stačil promluvit. „A nepokládej žádné hloupé otázky. Nemůžeme použít chodbu do Písečného království. Budou ji hlídat a AAAAUUU!“

Dravozubčino bolestné zavytí setřáslo dešťové kapky z okolních větví. Slunéčka jí zabořila zuby do zranitelného místa na ocase. Silnokřídlec se vrhl ke Slunéčce, rozevřel jí čelisti a odhodil ji stranou.

„Dravozubko!“ vykřikl a sklonil se k mladé nociletce. „Jsi v pořádku?“

Slunéčka za ním dopadla na zem, překulila se, vyskočila a s roztaženými křídly vyrazila mezi stromy.

„Nenechte ji utéct!“ zavřeštěla Dravozubka. „Silnokřídleci! Chyť ji! Zabij ji, jestli budeš muset!“

3. KAPITOLA

Když Slunéčka vzlétala ke korunám, do čenichu ji šlehaly visící liány. Vzpomínala si, co se dozvěděla od dešťoletů o létání v deštném lese, a nechávala křídla blízko u těla. Nemohla se houpat ze stromu na strom s použitím ocasu jako oni, ale byla dost drobná, aby rychle kličkovala v úzkých mezerách.

Všichni tři nocileti se však drželi těsně za ní a vztekle řvali.

Měla bych je zavést zpátky k chodbám a ostatním. Zářena potřebuje vědět, že se jim nedá věřit – musí je zavřít a hlídat je.

Na jak dlouho? napadlo ji. Napořád? Nikdy nebudou spolehliví, pořád budou vymýšlet, jak ji svrhnout. Co se dá udělat s takovými draky?

Jedním křídlem uhodila do větve, kterou právě míjela, a z ní se s polekaným křikem rozutekla tlupa opic. Ohlédla se a uviděla, jak jednu opici pohlcuje plamenný oblak – nocileti na ně zaútočili, protože je považovali za ni.

Nebudou tak hloupí, aby mě sledovali celou cestu zpátky, uvědomila si Slunéčka, i kdybych si před nimi dokázala tak dlouho udržet náskok. Nenechají se chytit.

Co udělají místo toho?

Jen tak tak se vyhnula nárazu do obří větve – na poslední chvíli změnila směr a minula ji.

To samé, co plánovali, jenom bez ní. Půjdou za Žhavou a prozradí jí, že jsme tady v deštném lese, kde nás její vojsko snadno najde.

Musím se schovat. Musím přemýšlet.

Schoulila se do klubíčka a vletěla do koruny jednoho ze stromů s dračími plody a s obrovskými listy, které se překrývaly jako šupiny. Setrvačnost ji málem vynesla na druhé straně zase ven, ale Slunéčce se podařilo zatnout drápy do kmene a přitisknout se k němu. Znehybněla, držela se drsné kůry a doufala, že ji nocileti ve tmě neuvidí.

„U všech měsíců, Silnokřídleci!“ zaklela Dravozubka někde vlevo od Slunéčky. „Jak jsi ji mohl nechat utéct?“

„Omlouvám se,“ zahučel Silnokřídlec.

„Je pryč,“ řekl Kořistopař. „Teď už ji nenajdeme – riskovali bychom, že si nás všimnou dešťoleti.“

„Zmizíme odtud,“ navrhl Silnokřídlec. „Než přivede posily.“

„U drápů a ocasů!“ zasyčela Dravozubka. „Potřebovali jsme ji!“

„Pořád máme užitečné informace pro budoucí královnu pískoletů,“ řekl Kořistopař. „Všechny zajímá, kde jsou ta dráčata. Jestli si pospíšíme, prodáme jí tu informaci my a nepotřebujeme ani pískoletku jako důkaz. Jsme přece nocileti – všichni nám budou věřit.“

„To dává smysl. Pojďme,“ souhlasil Silnokřídlec.

Draci s hlasitým pleskáním křídel vzlétli k volné obloze nad stromy.

Slunéčce se chvěly pařáty námahou, jak se snažila vydržet nehybná. Zhluboka se nadechla.

Jestli se vrátím k chodbám a povím to ostatním, můžeme je sledovat.

Jenže než mě vyslechnou – jestli mě vůbec budou poslouchat –, nocileti budou dávno pryč.

Slunéčka byla zvyklá, že si jí přátelé nevšímají. Pokud chtěla, aby ji vyslechli, obvykle musela získat Hliňákovu pozornost a ten pak její návrh přednesl ostatním. Což nebylo fér – měla přece dobré nápady! –, ale její kamarádi nikdy nečekali, že by Slunéčka mohla říct něco užitečného. Taky nevěřili, že by dokázala uchovat tajemství – dokonce jí ani neřekli, že plánují uniknout strážcům. Chtěli jenom, aby byla veselá, podporovala je a souhlasila se vším, co chtěli podniknout.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ohnivá křídla - Nejzářivější noc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.