V prachu cest

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.dominoknihy.cz

www.albatrosmedia.cz

Jeanine Cummins

V prachu cest – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Joea

Era la sed y el hambre, y tú fuiste la fruta.

Era el duelo y las ruinas, y tú fuiste el milagro.

Byla to žízeň a hlad to byl, a tys byla ovocem.

Žal a ruiny to byly, ty zázrakem bývala jsi.

Pablo Neruda, PÍSEŇ ZE ZOUFALSTVÍ

KAPITOLA PRVNÍ

Jedna z úplně prvních střel přilétne otevřeným oknem nad záchodovou mísou, kde Luca právě stojí. V první chvíli si ani neuvědomí, že je to kulka, a může mluvit o štěstí, že ho netrefí mezi oči. Luca stěží zaznamená její jemný svist, jak kolem něj proletí a zaryje se do kachličkové stěny za ním. Vzápětí se však spustí hlasitá třaskavá kanonáda, jako by na dvoře přistávala helikoptéra. Ozývají se také výkřiky, ty však s pokračující střelbou brzy ustanou. Než si Luca stačí zapnout kalhoty, sklopit víko, vylézt nahoru, podívat se ven a zjistit zdroj toho strašlivého rámusu, dveře do koupelny se rozlétnou a stojí v nich Mami.

„Mijo, ven,“ hlesne tiše, takže ji Luca ani neslyší.

Začne ho strkat ke sprše tak razantně, že Luca zakopne o zvýšenou obrubu a skácí se dopředu. Mami na něj upadne a on si při tom předními zuby prokousne ret. Ucítí pachuť krve. Jedna tmavá kapka vytvoří na jasně zelené dlažbě sprchy drobné rudé kolečko. Mami posune Luku do rohu. Sprcha nemá dveře ani závěs. Je to jen kout v koupelně jeho Abuely, ke kterému je přistavěná třetí kachličková stěna, aby to vypadalo jako kabinka. Zeď je asi sto sedmdesát centimetrů vysoká a na šířku má necelý metr, takže by se za ní Luca s matkou mohli při troše štěstí ukrýt. Luca je zády zaklíněný v rohu a drobnými rameny se dotýká obou stěn. Kolena má přitažená až k bradě a Mami ho zakrývá svým tělem jako krunýřem. Dveře do koupelny zůstaly otevřené, což Luku znepokojuje, i když přes štít matčina těla a ochrannou bariéru sprchové stěny nic nevidí. Rád by se vymanil ze sevření a opatrně do dveří strčil prstem. Rád by je zavřel. Neví, že je matka nechala otevřené schválně. Že zavřené dveře vybízejí k podrobnější prohlídce.

Rachot střelby venku pokračuje, doprovází ho výpary dřevěného uhlí a pálícího se masa. Papi venku opéká carne asada a Lukovy oblíbené kuřecí paličky. Má je rád trošku zčernalé, aby kůžička hezky křupala. Matka zvedne hlavu a pohlédne mu do očí. Pak mu přiloží dlaně ke tvářím a snaží se mu zakrýt uši. Střelba venku se zmírní. Utichne a vzápětí se znovu spustí v krátkých dávkách, které věrně kopírují divoký a nepravidelný rytmus Lukova srdce, nebo mu to tak alespoň připadá. V přestávkách pořád slyší rádio, kde ženský hlas ohlásí ¡La Mejor 100.1 FM Acapulco! a pak začne hrát písnička o tom, jak je krásné být zamilovaný. Někdo do rádia střelí a ozve se smích. Mužské hlasy. Dva nebo tři, těžko říct. Dusot bot na Abuelině terase.

„Je tady?“

Jeden z hlasů je hned za oknem.

„Jo.“

„A co ten kluk?“

„Mira, kluk je tady. Je to on?“

Lukův bratranec Adrián. Má na sobě kopačky a dres se jmenovkou Hernández. S fotbalovým míčem dokáže žonglovat tak skvěle, že ho nadhodí koleny sedmačtyřicetkrát za sebou, aniž by mu spadl na zem.

„Nevím. Věk by odpovídal. Vyfoť ho.“

„Hele, kuře!“ řekne jiný hlas. „Páni, a vypadá dobře. Nedáš si kuře?“

Luca má hlavu pod matčinou bradou a cítí její pevné objetí.

„Na kuře zapomeň, pendejo. Prohledej barák.“

Lukova Mami se v dřepu pohupuje a tlačí Luku ještě silněji ke stěně obložené dlaždičkami. Tiskne se k němu, a v příští chvíli oba uslyší vrznutí a bouchnutí zadních dveří. Kroky v kuchyni. Přerušovaný třeskot střelby v domě. Mami otočí hlavu a všimne si na dlažbě osamocené, ale jasně patrné skvrnky Lukovy krve, ozářené šikmo dopadajícím světlem z okna. Luca cítí, jak se zajíkla. V domě je teď ticho. Chodba končící u dveří koupelny je opatřená kobercem. Mami si stáhne rukáv košile a Luca s hrůzou sleduje, jak se od něj vyklání k té výmluvné kapce krve. Přejede přes ni rukávem, takže zbude jen bledá šmouha, a vrhne se zpět k němu právě ve chvíli, kdy muž v chodbě pažbou kalašnikova otevře dveře dokořán.

Určitě jsou tři, protože Luca pořád slyší ze dvora dva hlasy. Třetí chlap si za stěnou sprchy rozepne kalhoty a vymočí se do Abueliny záchodové mísy. Luca nedýchá. Ani Mami nedýchá. Mají zavřené oči, jsou nehybní jako sochy, dokonce i adrenalin jako by se jim silou vůle zastavil v žilách. Muž škytne, spláchne a umyje si ruce. Utře si je do krásného žlutého ručníku, který Abuela vytahuje jen při svátečních příležitostech.

Nehnou se ani poté, co muž odejde. Ani poté, co uslyší ještě jedno vrznutí a bouchnutí kuchyňských dveří. Zůstanou tam, strnulí se zavřenýma očima v pevném propletenci rukou, nohou, kolen, brad a zaklíněných prstů. Nepohnou se ani poté, co uslyší, jak se muž venku přidává ke kumpánům a oznamuje jim, že v domě nikdo není a že si dá trochu kuřete, přece nenechá zkazit dobré grilované maso, když tolik dětí v Africe hladoví, to by bylo neomluvitelné. Chlap je pořád docela blízko u okna, takže Luca slyší, jak při jídle mlaská. Luca se soustředí na pravidelné a tiché dýchání, hezky dovnitř a zase ven. Říká si, že je to jen zlý sen, strašlivý sen, který se mu zdál už mockrát. Vždycky se probudí s rozbušeným srdcem a zaplaví ho obrovská úleva. Byl to jen sen. Protože tohle jsou běžní strašáci moderních mexických měst. Protože i když si rodiče dávají dobrý pozor, aby před dětmi nemluvili o násilí, a jakmile z rádia zazní zpráva o další přestřelce, okamžitě přeladí na jinou stanici, nemohou zabránit dětem, aby se bavily s jinými dětmi. Na houpačkách, na fotbalovém hřišti i na školních záchodcích se vyprávějí děsivé historky. Všechny děti z bohatých, chudých i středostavovských rodin už viděly na ulicích mrtvoly. Vraždy jsou pro ně běžnou věcí. A ze vzájemných rozhovorů s vrstevníky vědí, že existuje určitý žebříček nebezpečí a že některé rodiny jsou ohroženější než jiné. Takže i když Luca nikdy neslyšel od rodičů jediné slůvko o tom, že by jim něco hrozilo, i když před synem demonstrovali neochvějnou odvahu, on věděl – ano, věděl, že tenhle den jednou přijde. Na něco takového se však nedá dopředu připravit. Trvá velice dlouho, než mu matka konečně přestane svírat šíji, odtáhne se od něj a Luca si uvědomí, že světlo proudí oknem do koupelny pod jiným úhlem než předtím.

Na okamžicích po prožité hrůze a před potvrzením skutečnosti je cosi posvátného. Když Luca konečně pohne tělem, zakusí krátkou, opojnou radost ze samotného faktu, že žije. Chvíli si vychutnává přerývané vzdouvání hrudníku nasávajícího vzduch. Položí dlaně na dlaždice a užívá si jejich příjemný chlad. Mami se zhroutí ke stěně naproti němu a pohybuje čelistmi tak, že se jí v levé tváři objeví dolíček. Je zvláštní vidět ji ve sprše v botách, ve kterých chodí do kostela. Luca se dotkne řezné ranky na rtu. Krev už zaschla, ale on si postižené místo zuby znovu rozedře. Je mu jasné, že kdyby to byl sen, necítil by chuť krve.

Mami konečně vstane. „Zůstaň tady,“ nařídí mu šeptem. „Ani se nehni, dokud se pro tebe nevrátím. Buď zticha jako myška, rozumíš?“

Luca se vrhne po její ruce. „Mami, nechoď pryč.“

„Mijo, za chvilku jsem zpátky, ano? Hezky tu zůstaň.“

Mami vyprostí ruku z Lukova sevření. „Ani se nehni,“ zopakuje mu. „Buď hodný kluk.“

Lukovi není zatěžko matku poslechnout, ne snad proto, že by byl tak poslušný, ale raději nechce nic vidět. Tam venku na babiččině dvorku leží celá jeho rodina. Dnes je sobota 7. dubna a sestřenice Yénifer slaví patnácté narozeniny. Quinceañera je velký den, takže má na sobě dlouhé bílé šaty. Jsou tam i její otec a matka, Tío Alex a Tía Yemi, nechybí ani Yénifeřin mladší bratr Adrián, kterému už bylo devět, a tak rád zdůrazňuje, že je o rok starší než Luca, i když se ve skutečnosti narodil jen o čtyři měsíce dřív.

Než si Luca musel odskočit na záchod, s Adriánem a dalšími primos si kopali balonem. Matky seděly kolem stolu na terase, na ubrouscích před sebou orosené sklenice se studenými koktejly. Při minulé společné návštěvě u babičky přistihla Luku v koupelně Yénifer, a on se cítil tak trapně, že dnes přinutil Mami, aby šla s ním a hlídala přede dveřmi. Abuele se to nelíbilo; řekla Mami, že ho rozmazluje, že kluk v jeho věku by si měl umět dojít na záchod sám, ale Luca je jedináček, takže mu procházejí i věci, které by jiným dětem neprošly.

Tak či onak, teď je Luca v koupelně sám a snaží se na to nemyslet, ale přesto ho bezděčně napadne, že popudlivá slova, která si Mami s Abuelou vyměnily, byla možná tím posledním, co si spolu kdy řekly. Luca přistoupil ke stolu, výmluvně se u toho kroutil a pošeptal Mami do ucha. Když to Abuela viděla, zavrtěla hlavou, oběma jim pohrozila prstem a utrousila peprnou poznámku. I kárání dokázala zvládnout s úsměvem. Mami však vždycky stála na Lukově straně. Obrátila oči v sloup a přes matčin nesouhlas odsunula židli od stolu. Jak je to dlouho – deset minut? Dvě hodiny? Luca je zmatený, jako by ztratil pojem o čase, jak ho vždycky znal.

Za oknem uslyší matčiny opatrné kroky tiše našlapující ve zbytcích něčeho rozbitého. Osamocené zajíknutí, příliš hlasité, aby šlo označit za vzlyk. Pak rychlé zvuky, jak matka odhodlaně vykročí terasou a mačká tlačítka telefonu. Když promluví, její hlas zní napjatě, jak ho Luca vůbec nezná: má vysoký tón a vychází z hloubi hrdla.

„Pošlete pomoc.“

KAPITOLA DRUHÁ

Když se Mami vrátí pro Luku do sprchy, najde ho sbaleného do klubíčka, jak se pohupuje z jedné strany na druhou. Požádá ho, aby vstal, ale on zavrtí hlavou, schoulí se ještě víc a jeho tělo se roztřese panickým strachem. Dokud zůstane ve sprše s obličejem schovaným v temném úkrytu mezi lokty, dokud se nepodívá Mami do očí, může dělat, že se nic nestalo. Může prodloužit okamžik iracionální naděje, že alespoň kousíček včerejšího světa zůstal nedotčený.

Možná by pro něj bylo lepší jít se přesvědčit a vidět jasně rudé stříkance na Yénifeřiných bílých šatech, vidět Adriánovy oči slepě hledící k nebi, vidět Abueliny šedivé vlasy slepené čímsi, co by se nikdy nemělo dostat mimo úhledný obal lebky. Snad by pro něj bylo dokonce dobré vidět teplou lidskou trosku, která byla ještě před chvílí jeho otcem, jak leží na terase s ohnutou obracečkou pod bezvládným tělem a na beton z ní stále vytéká krev. Protože nic z toho nemůže být hrůznější než obrazy, které vytváří Lukova bujná dětská fantazie.

Když Mami konečně přinutí Luku vstát, vyvede ho z domu hlavními dveřmi, což může a také nemusí být dobrý nápad. Pokud by se los sicarios vrátili, co by bylo horší – být na ráně na ulici, nebo se ukrývat uvnitř, kde by neměli o jejich příchodu tušení? Nesmyslná otázka. Nic teď není lepší nebo horší než něco jiného. Vykročí Abuelinou upravenou předzahrádkou a Mami otevře branku. Pak se oba posadí na žlutě natřený obrubník, nohy obrácené do ulice. Druhá strana domu je ve stínu, ale tady se Lukovi opírá do čela žhavé slunce. Po několikaminutovém čekání uslyší blížící se sirény. Mami, která se jmenuje Lydia, si uvědomí, že jí drkotají zuby. Není jí zima. V podpaží má zpocená kola, ale na celých pažích jí naskočila husí kůže. Luca se předkloní a vyzvrací se. Vyjde z něj kydanec bramborového salátu obarvený růžovým ovocným punčem. Šplíchne na asfalt mezi jeho nohama, ale on ani matka se neodtáhnou. Jako by si toho snad ani nevšimli. Nezaznamenali ani nenápadný pohyb záclon a žaluzií v okolních oknech, za nimiž si sousedé připravují výpověď, že nic neviděli a neslyšeli.

Čeho si však Luca všimne, jsou zdi lemující ulici. Viděl je už bezpočtukrát, ale dnes vnímá rozdíl: každý dům tu má malou předzahrádku ukrytou z ulice za zdí korunovanou žiletkovým nebo ostnatým drátem či kovovými hroty a dovnitř se dá dostat jen zamčeným vchodem. Acapulco je nebezpečné město. Lidé dělají preventivní opatření, dokonce i v takových hezkých čtvrtích, vlastně především v nich. Ale k čemu je všechno zabezpečení, když ti chlapi nakonec přijdou? Luca si opře hlavu o matčino rameno a ona ho obejme kolem krku. Nezeptá se, jestli je mu dobře, protože ví, že ta otázka bude odteď už navždy vyznívat absurdně. Ze všech sil se snaží nemyslet na všechna ta slova, která už si nikdy netroufne vyřknout, a na strašlivou prázdnotu, která po nich zůstane.

Když na místo konečně dorazí policisté, natáhnou přes oba konce ulice žlutou pásku escena del crimen, aby tam nikdo nejezdil a aby udělali prostor pro děsivou kolonu zásahových vozidel. Kolem Luky a Lydie se pohybuje celá armáda strážců zákona, z nichž čiší nacvičená důstojnost. Když k nim přistoupí vrchní detektiv a začne se vyptávat, Lydia na okamžik zaváhá, kam by Luku poslala. Na to, aby slyšel všechno, co chce Lydia říct, je ještě moc malý. Měla by ho na pár minut svěřit někomu jinému, aby mohla popravdě odpovědět na všechny strašlivé otázky. Měla by ho poslat za otcem. Za babičkou. Za sestrou Yemi. Ale všichni leží mrtví na dvoře, kde se skáceli k zemi jako dominové kostky. Stejně by to nemělo žádný význam. Policisté tu nejsou proto, aby jim pomohli. Lydia začne vzlykat. Luca vstane a položí jí na šíji svou drobnou studenou dlaň.

„Dejte jí minutu,“ řekne jako dospělý chlap.

Když se detektiv vrátí, je s ním žena, soudní lékařka, která se obrátí přímo na Luku. Vezme ho kolem ramen a zeptá se, jestli by se nechtěl na chvíli posadit do jejího vozu. Na boku dodávky se vyjímá nápis SEMEFO a zadní dveře jsou otevřené. Mami kývne, a tak Luca jde s tou paní, posadí se do auta a spustí nohy přes zadní nárazník. Paní mu nabídne refresco v orosené plechovce.

Lydiin mozek, který byl dočasně ochromený šokem, začne znovu pracovat, ale plouží se jako hlemýžď. Lydia stále sedí na obrubníku a detektiv stojí mezi ní a jejím synem.

„Viděla jste, kdo střílel?“ zeptá se vyšetřovatel.

„Bylo jich víc. Myslím, že tři.“ Kdyby tak detektiv trochu ustoupil stranou, aby měla Luku na očích. Je od ní asi deset kroků.

„Viděla jste je?“

„Ne, slyšeli jsme je. Schovávali jsme se ve sprše. Když jsme tam byli, jeden z nich vešel dovnitř a vymočil se. Možná byste z kohoutku získali otisky prstů. Umyl si ruce. Věřil byste tomu?“ Lydia hlasitě tleskne, jako by chtěla tu vzpomínku zaplašit. „Venku bylo slyšet minimálně další dva hlasy.“

„Říkali nebo udělali něco, co by nám je pomohlo identifikovat?“

Lydia zavrtí hlavou. „Jeden jedl kuře.“

Detektiv si zapíše do bloku pollo.

„Druhý se zeptal, jestli je tady.“

„Konkrétní cíl? Řekli, o koho šlo? Jméno?“

„To ani nemuseli. Mysleli manžela.“

Detektiv přestane psát a netrpělivě se na ni podívá. „Jak se jmenuje?“

„Sebastián Pérez Delgado.“

„Ten novinář?“

Lydia přikývne a detektiv hvízdne skrz zuby.

„Je tady?“

Lydia znovu přikývne. „Na terase. S obracečkou. A s cedulí.“

„Promiňte, señora, ale váš manžel dostával mnoho výhrůžek, že?“

„Ano, ale v poslední době ne.“

„A jaký měly ty výhrůžky charakter?“

„Chtěli po něm, aby přestal psát o kartelech.“

„Nebo?“

„Nebo mu vyvraždí celou rodinu.“ Její hlas zní monotónně a prázdně.

Detektiv se zhluboka nadechne a podívá se na ni s náznakem něčeho, co by se snad dalo vyložit jako soucit. „Kdy mu vyhrožovali naposledy?“

Lydia zavrtí hlavou. „Nevím. Už je to delší dobu. Tohle se nemělo stát. Ne, tohle se nemělo stát.“

Detektiv semkne rty do tenké linky a odmlčí se.

„Teď zabijí i mě,“ řekne Lydia. Až když to vysloví, uvědomí si, že to asi bude pravda.

Detektiv jí neodporuje. Na rozdíl od mnoha kolegů – neví přesně kterých, ale na tom nezáleží – není na výplatní pásce kartelu. Nevěří nikomu. Skutečnost je taková, že z více než dvou desítek policistů a zdravotníků, kteří se v tuto chvíli pohybují po Abuelině domě a terase, označují polohu nábojnic, zkoumají stopy, analyzují krvavé skvrny, pořizují fotky, nahmatávají pulz a dělají křížky nad mrtvolami Lydiiných blízkých, jich sedm pravidelně bere peníze od místního kartelu. Jejich ilegální příjmy jsou třikrát vyšší než výplata, kterou dostávají od státu. Od jednoho z nich už el jefe dostal textovku, že Lydia a Luca přežili. Ostatní nedělají nic, protože přesně za to jim kartel platí: aby nosili uniformy a budili zdání strážců zákona. Někteří kvůli tomu trpí výčitkami svědomí, jiní nikoli. Nikdo z nich ale stejně nemá na vybranou, takže jejich pocity nejsou důležité. Počet neobjasněných zločinů v Mexiku překračuje devadesát procent. Kostýmovaná la policía jen poskytuje potřebnou zástěrku faktické beztrestnosti kartelů. Lydia to ví. Všichni to vědí. Vmžiku se rozhodne, že odtud musí co nejrychleji zmizet. Zvedne se z obrubníku s rázností, která ji samotnou překvapí. Detektiv ustoupí a udělá jí místo.

„Až zjistí, že jsem přežila, vrátí se.“ A pak se jí vybaví vzpomínka, která jí způsobí bolestné tepání v hlavě: jeden z hlasů na dvoře se zeptal A co ten kluk? Lydiiny klouby jsou najednou měkké jako máslo. „Zabije mého syna.“

„Kdo?“ zeptá se detektiv. „Vy víte, kdo to udělal?“

„Děláte si srandu?“ oboří se na něj. Tak strašný masakr mohl mít v Acapulku na svědomí jediný člověk a každý ví, kdo to je. Javier Crespo Fuentes. Její dobrý známý. Proč by měla jeho jméno říkat nahlas? Detektiv se ptá jen naoko, nebo ji zkouší. Udělá si další poznámky. Napíše La Lechuza? Napíše Los Jardineros? A pak otočí blok k Lydii. „Na tohle teď nemám.“ Protáhne se kolem něj.

„Ještě pár otázek. Prosím.“

„Ne. Už ani jednu. Nula otázek.“

Na dvoře leží šestnáct mrtvých, skoro všichni, koho měla Lydia na světě ráda, ale ona se tu informaci pořád zdráhá přijmout – ví, že je to realita, protože je slyšela umírat, viděla jejich těla. Dotkla se matčiny pořád ještě teplé paže, a když zvedla manželovu ruku, necítila žádný pulz. Její mysl se však pořád snaží převinout tu situaci nazpátek a smazat ji. Přece to nemůže být pravda. Je to příliš děsivé, než aby to byla skutečně pravda. O Lydii se pokouší panika, zatím však nezískala navrch.

„Luko, pojď.“ Natáhne ruku a Luca seskočí z vozu soudní lékařky. Nedopité refresco nechá stát na zadním nárazníku.

Lydia syna zachytí a pak oba vykročí ulicí na konec bloku, kde Sebastián zaparkoval auto. Detektiv je následuje a pořád se na ni snaží mluvit. Nechce pochopit, že už rozhovor ukončila. Copak se nevyjádřila jasně? Lydia se zastaví tak náhle, že jí policista málem vrazí do zad. Muž zabrzdí a zakloní se, ona se otočí na podpatku.

„Potřebuju klíče,“ řekne mu.

„Klíče?“

„Manželovy klíčky od auta.“

Detektiv mluví dál, ale Lydia se kolem něj znovu prosmýkne a táhne Luku za sebou. Vrátí se brankou na Abuelin dvůr a požádá Luku, aby počkal. Vzápětí si to však rozmyslí a vezme ho do domu s sebou. Posadí ho na Abuelin gauč potažený falešným zlatým sametem a přikáže mu, aby se ani nehnul.

„Můžete ho, prosím vás, pohlídat?“

Detektiv přikývne.

U zadních dveří se Lydia na chvíli zastaví, pak zpevní ramena, otevře a vyjde ven. Na zastíněném dvoře visí ve vzduchu sladká vůně limetky a připálené šťávy z kuřete, a Lydia ví, že už nikdy nebude jíst grilované maso. Někteří z příbuzných jsou už přikrytí a všude po dvoře jsou rozmístěné jasně žluté štítky s černými písmeny a čísly. Vyznačují polohu důkazů, které k usvědčení pachatelů nikdy nepovedou. Ty štítky všechno jen zhoršují. Jejich přítomnost znamená, že je to pravda. Lydia si uvědomí, že ji píchá na plicích a má nepravidelný dech, což ještě nikdy nezažila. Vykročí k Sebastiánovi, který stále leží ve stejné pozici: levou ruku má nepřirozeně zkroucenou pod tělem a u boku mu vyčnívá obracečka na maso. Je tam roztažený v podobném tvaru jako při divokých hrách s Lukou, které předvádějí po večeři v obýváku. Oba při tom ječí. Řehtají se. Vrážejí do nábytku. Lydia napouští vodu do kuchyňského dřezu a koulí na ně očima. Ale všechen žár je pryč. Pod Sebastiánovou kůží je naprostý klid. Chce si s ním promluvit dřív, než z něj vyprchá veškerá barva. Chce mu říct, co se stalo, chvatně, zoufale. Jakási bláznivá část její bytosti věří, že když mu všechno věrně odvypráví, dokáže ho přesvědčit, aby nebyl mrtvý. Dokáže ho přesvědčit, že ho potřebuje a jak strašně ho potřebuje jejich syn. Stáhne se jí hrdlo. Jako by ji ochromilo šílenství.

Někdo odstranil kartonovou ceduli, kterou mu ozbrojení zločinci zatížili na prsou obyčejným kamenem. Zelenou fixou tam bylo napsáno: TODA MI FAMILIA ESTÁ MUERTA POR MI CULPA (Celá moje rodina je mrtvá a můžu za to já).

Lydia si dřepne k manželovým nohám, ale nechce ucítit chlad jeho zsinalé kůže. Důkaz. Chytí špičku jedné boty a zavře oči. Pořád je v podstatě nedotčený a ona je za to vděčná. Ví, že kartonová cedule mohla být vetknutá do srdce mačetou. Ví, že jeho relativně čistá smrt je projevem jakési zvrácené laskavosti. Viděla už jiná místa činu, příšerná místa – těla už nejsou těly, ale jen jejich částmi, mutilados. Kartel obvykle vraždí okázale, aby všichni dobře viděli, co se jim v případě neposlušnosti taky může stát. Když jednou ráno otvírala obchod, uviděla na ulici kluka, kterého znala: klečel na zemi a klíčem zavěšeným na krku odemykal roletu otcova krámku s obuví. Když u něj zastavilo auto, nemohl utéct, protože měl klíč zastrčený v zámku. Takže los sicarios zvedli roletu, vytáhli kluka nahoru na tkaničce od bot a tloukli ho tak dlouho, až sebou už jen škubal. Lydia vběhla dovnitř a zamkla za sebou, takže neviděla, že mu stáhli kalhoty a zavěsili mu tam ozdobu, ale později se o tom doslechla. Stejně jako všichni. Každý majitel obchodu v sousedství věděl, že otec toho kluka odmítl platit kartelu mordidas.

Takže ano, Lydia je ráda, že šestnáct jejích blízkých zabila rychlá a klinicky přesná střelba. Policisté na dvoře od ní odvracejí oči a za to je taky vděčná. Policejní fotograf položí aparát na stůl vedle sklenice, na jejímž okraji je stále šmouha od Lydiiny rtěnky. Kostky ledu uvnitř se rozpustily a na ubrousku pod sklem je mokré kolečko z vysrážených kapiček. Je pořád vlhké a Lydii připadá neuvěřitelné, že se její život mohl zhroutit rychleji, než se pár kapek stačí odpařit do vzduchu. Uvědomí si, že na terase se rozhostilo uctivé ticho. Zamíří k Sebastiánově boku, aniž by vstala. Leze po čtyřech jako malé dítě, na chvíli však zaváhá a zadívá se na manželovu nataženou ruku, pahorky a prohlubně jeho kloubů, dokonalé půlměsíce nehtových lůžek. Prsty se nepohnou. I snubní prsten je netečný. Manžel má zavřené oči, a Lydii napadne absurdní myšlenka, že je možná zavřel schválně kvůli ní jako poslední důkaz lásky, aby neviděla jejich prázdnotu, až ho najde. Zakryje si ústa rukou, protože má najednou strach, aby jí z nich nevypadla samotná podstata její existence. Zaplaší nepříjemný pocit, vsune prsty do záhybu ztuhlé ruky a opatrně se mu natáhne přes hruď. Už je studený. Je studený. Sebastián je mrtvý a zbyl z něj jen milovaný a dobře známý, ale dechuprázdný tvar.

Dotkne se jeho čelisti a brady. Pevně semkne rty a přiloží dlaň k chladnému čelu. Když ho poprvé spatřila, hrbil se s propiskou v ruce nad sešitem s kroužkovou vazbou v knihovně v Mexico City. Náklon jeho ramen, plnost rtů. Měl na sobě fialové tričko se jménem kapely, kterou neznala. Teď už chápe, že ji nezaujalo samotné jeho tělo, ale způsob, jakým mu vdechoval život. Zahrne ho modlitbami a nedbá na to, že ji do kolen tlačí dlažba. Její slzy přicházejí ve vlnách. Ohnutá obracečka leží v kaluži sražené krve a na ploché části je stále patrná stopa po syrovém mase. Lydia překoná nával nevolnosti, strčí manželovi ruku do kapsy a vytáhne klíčky. Kolikrát mu během společného života strčila ruku do kapsy? Nemysli, nemysli, nemysli. Pokusí se mu stáhnout z prstu snubní prsten. Kroužek se zasekne o záhyb kůže na kloubu, takže mu musí narovnat prst a druhou rukou kroutit kovem tak dlouho, až prsten, který mu před více než deseti lety navlékla na ruku v katedrále Nuestra Señora de la Soledad, konečně uvolní. Nasadí si ho na palec, zapře se oběma rukama o jeho hrudní koš a zvedne se. Rychle odstoupí v obavě, aby ji kvůli věcem, které vzala, někdo nezastavil. Skoro si přeje, aby jí někdo řekl, že nemůže manipulovat s důkazy nebo nějakou podobnou blbost. Možná by bylo příjemné dát na chvíli volný průchod emocím a vylít si na někom vztek. Nikdo se ji však neodváží oslovit.

Lydia zůstane stát se svěšenými rameny. Musí vidět matku. Vykročí tedy k Abuele, jejíž tělo je jedním z těch, která jsou zakrytá černým igelitem. Nějaký policista jí zastoupí cestu.

„Señora, prosím,“ řekne jednoduše.

Lydia ho zpraží pohledem. „Chci se rozloučit s matkou.“

Muž jedinkrát sotva znatelně zavrtí hlavou a tichým hlasem pronese: „Ujišťuji vás, že to není vaše matka.“

Lydia zkoprněle zamžiká, klíčky od manželova auta pevně sevřené v ruce. Má pravdu. Proč by se na těch krvavých jatkách měla zdržovat? Všichni jsou mrtví. Takhle si je pamatovat nechce. Odvrátí se od šestnácti těl ležících na dvoře, vezme za kliku dveří a vstoupí do kuchyně. Policisté zatím venku pokračují v práci.

Lydia otevře skříň v matčině ložnici a vytáhne její jediné zavazadlo: červenou příruční tašku. Rozepne zip a zjistí, že uvnitř se ukrývá řada menších kabelek. Je to taška plná tašek. Vysype je na postel, otevře matčin noční stolek, vytáhne ze zásuvky růženec a malou modlitební knížku a spolu se Sebastiánovými klíčky je vloží do příruční kabely. Pak se sehne a sáhne pod matraci. Přejíždí rukou sem a tam, až konečky prstů zavadí o svazek papírků. Lydia ho vytáhne: skoro patnáct tisíc pesos. Dá je do tašky. Hromadu menších kabelek nahází zpátky do skříně, odnese tašku do koupelny, otevře skříňku a posbírá, co může – hřeben, kartáček na zuby, zubní pastu, hydratační krém, balzám na rty, pinzetu. Všechno uloží do tašky. Jedná automaticky a nezdržuje se úvahami, které věci se jí budou hodit a které ne. Dělá to proto, že ji nenapadá nic lepšího. Matka měla naštěstí stejnou velikost nohy jako ona. Vezme tedy ze skříně jediné pohodlné boty – prošívané zlaté tenisky se zipem na boku, které Abuela nosila při práci na zahradě. V kuchyni razie pokračuje: balíček sušenek, plechovka arašídů, dva sáčky bramborových lupínků, to všechno potajmu nacpe do tašky. Matčina kabelka visí na háčku za kuchyňskými dveřmi vedle zástěry a jejího oblíbeného tyrkysového svetru. Lydia sundá kabelku a podívá se dovnitř. Připadá si, jako by matce otvírala ústa. Obsah je příliš osobní. Vezme tedy celou kabelku, složí změklou hnědou kůži do boční kapsy příruční tašky a zapne ji na zip.

Když se Lydia vrátí, detektiv sedí vedle Luky na gauči, ale na nic se neptá. Blok a propisku si odložil na konferenční stolek.

„Musíme jít,“ řekne Lydia.

Luca se postaví, aniž by čekal na pokyn.

Detektiv rovněž vstane. „Musím vás varovat, abyste se teď radši nevracela domů, señora,“ řekne. „Nemusí to být bezpečné. Když tady počkáte, jeden z mých lidí vás může odvézt. Mohli bychom vám a vašemu synovi najít nějaký bezpečný azyl.“

Lydia se usměje a užasne, že je něčeho takového vůbec schopná. Pak se ušklíbne. „Díky, ale obejdu se bez vaší pomoci.“

Detektiv se na ni zamračí, ale přikývne. „Máte kam jít?“

„O nás nemějte péči,“ odbyde ho. „Starejte se o spravedlnost. Ta by vám měla ležet na srdci.“ Uvědomí si, že jí slova létají z úst jako jedovaté šipky. Možná jsou zbytečně zlostná, Lydia si však nehodlá brát servítky.

Detektiv stojí s rukama v kapsách a kaboní se do podlahy. „Vaše ztráta mě velice mrzí. Opravdu. Vím, jak to asi vypadá, když všechny vraždy končí bez objasnění, ale pořád existují lidé, kterým to není jedno a tohle násilí je děsí. Věřte mi, prosím vás, že udělám maximum.“ I on si uvědomuje zbytečnost svých slov, přesto cítí povinnost je vyřknout. Sáhne do náprsní kapsy a vytáhne vizitku se svým jménem a telefonním číslem. „Musíme s vámi sepsat protokol, samozřejmě až se na to budete cítit. Několik dní to počká.“

Podá jí vizitku, ale Lydia zůstane nehybná, takže se po kartičce místo ní natáhne Luca. Přitočil se k matce a provlékl ruku popruhem červené příruční tašky.

Tentokrát se za nimi detektiv nevydá. Jejich stíny se pohybují po chodníku jako jedna velká vlnící se skvrna. Pod stěračem auta, okamžitě rozpoznatelného oranžového Volkswagenu Brouk z roku 1974, mají lísteček. Je tak malý, že se v teplém větříku prohánějícím se ulicí ani nezatřepotá.

„Carajo,“ zakleje Lydia a automaticky strčí Luku za sebe.

„Co je, Mami?“

„Zůstaň tady. Ne, běž a počkej tamhle.“ Ukáže směrem, odkud právě přišli, a Luca se tentokrát nevzpěčuje. Odcupitá ulicí asi deset metrů. Lydia položí tašku na chodník, couvne od auta o krok a rozhlédne se na obě strany ulice. Srdce jí bije pomalu a ztěžka jako olověný zvon.

Na čelním skle je přilepená manželova parkovací karta a zadní nárazník je potřísněný rzí. Lydia vstoupí do vozovky a nakloní se, aby zjistila, jestli papírek přečte, aniž by ho musela zvednout. Hned za žlutou páskou obepínající místo činu na druhém konci bloku parkuje novinářská dodávka, ale reportér i kameraman jsou zabraní do práce a nevšímají si jich. Lydia se otočí a vytáhne lístek zpod stěrače. Je na něm jediné slovo napsané zelenou fixou: BAF! Rychle se nadechne a má pocit, jako by jí středem těla projel ostrý nůž. Ohlédne se po Lukovi, zmačká papírek v ruce a strčí si ho do kapsy. Musejí zmizet. Musejí vypadnout z Acapulka někam daleko, kde je Javier Crespo Fuentes nikdy nenajde. Autem jet nemůžou.

KAPITOLA TŘETÍ

Lydia oranžového Brouka dvakrát obejde, nahlédne do oken, zkontroluje pneumatiky i palivovou nádrž, pak se skloní a podívá se i pod auto, ale ničeho se nedotkne. Všechno vypadá tak, jak to zanechali, i když se dívala jen zběžně. Nakonec ustoupí a založí ruce na prsou. Autem se jet neodváží, ale musí ho alespoň otevřít a vzít si z něj nějaké věci. Připadá jí to naléhavé, ale její mysl nedokáže dohlédnout za hranice přítomného okamžiku, takže to nedělá proto, aby měla něco na památku.

Pohlédne oknem dovnitř a spatří Sebastiánův batoh. Leží na podlaze před sedadlem spolujezdce a na palubní desce nad ním se lesknou její vlastní sluneční brýle. Na zadní sedačce je hozená Lukova žlutomodrá mikina. Jet teď domů, na místo, kde všichni bydlí, by bylo nebezpečné. Potřebuje jednat rychle a dostat odtud Luku pryč. Pak jí bleskne hlavou, že jestli je v autě bomba, bylo by možná milosrdnější vzít Luku s sebou, zavolat ho sem dřív, než otevře dveře, ale mateřský pud tu hrůznou myšlenku přemůže.

Lydia tedy přistoupí k vozu s klíčkem v ruce, kterou si musí sevřít, aby se jí tolik netřásla. Ohlédne se po Lukovi a ten jí ukáže zdvižený palec. Nebude tam bomba, řekne si. Bomba by už po té kanonádě byla přes čáru. Vloží klíč do zámku. Jeden hluboký nádech. Dva. Otočí klíčkem. Cvak. Zvuk odemykajících se dveří ji málem porazí. Ale pak nastane ticho. Žádné tikání, žádné pípání, žádný svist vražedného vichru. Zavře oči, otočí se a taky Lukovi ukáže palec. Otevře rozvrzané dveře a začne prohledávat kabinu. Co vůbec potřebuje? Ztuhne, jako by najednou ochrnula. Tohle nemůže být pravda, napadne ji. Je přetažená a začíná ji šálit mysl. Vzpomene si, jak matka po Papiho smrti chodila celé týdny v kruzích od dřezu k ledničce a zase zpátky. Stála s rukou na kohoutku a zapomněla jím otočit. Lydia si nemůže dovolit chovat se jako zpomalený film. Jsou v nebezpečí. Musí sebou hodit.

Sebastiánův batoh. Musí ho zvednout. Musí se soustředit na nejbližší úkoly. Na přemítání, jak a proč se to stalo, bude čas později. Otevře manželův batoh a vytáhne z něj cestovní hrnek, brýle, klíče od kanceláře, sluchátka, tři malé zápisníky a hrst levných propisek, diktafon a novinářskou průkazku, a všechno to položí na sedadlo spolujezdce. Nechá si manželův Samsung Galaxy Tab s nabíječkou a uloží ho do vyprázdněného batohu, ale ještě předtím tablet vypne. Neví přesně, jak v těchto přístrojích funguje vyhledávání GPS, ale nechce, aby prozradilo její polohu. Vezme z přístrojové desky sluneční brýle a nasadí si je na obličej, přičemž se jednou nožičkou málem píchne do oka. Posune sedadlo dopředu, aby viděla, co je za ním. Na podlaze leží Lukovy boty do kostela; nechal je tam, když se přezul do tenisek a šel hrát fútbol s Adriánem. Panebože, Adrián, pomyslí si Lydia a ucítí na hrudi tak ostrou bolest, jako by jí tam někdo zarazil sekyru. Na okamžik pevně zavře oči a zklidní dech. Pak vezme Lukovy boty a uloží je do batohu. Na zadní sedačce leží Sebastiánova červená kšiltovka s logem New York Yankees. Shrábne ji, vystoupí z auta a hodí ji Lukovi, který si ji hned narazí na hlavu. V kufru najde Sebastiánův hnědý zapínací svetr a sbalí ho do tašky. Je tam i míč na basketbal (který nechá na místě) a špinavé tričko, které vezme. Zabouchne kufr a vrátí se k přednímu sedadlu pro jeden z manželových zápisníků. Zatím si ještě plně neuvědomuje, proč to dělá – aby si uchovala osobní vzpomínku na jeho zaniklý rukopis. Jeden namátkou vybere, zastrčí ho do batohu a zamkne za sebou dveře.

Luca k ní přiběhne dřív, než mu k tomu dá pokyn. Můj syn je jako vyměněný, napadne ji. Jak ji sleduje a sám si vykládá její přání…

„Kam půjdeme, Mami?“

Lydia se na něj z boku podívá. Osmiletý kluk. Lydia ví, že v sobě bude muset najít sílu přenést se přes tu strašlivou ztrátu a zkusit zachránit, co se dá. Políbí ho na temeno hlavy a pak oba vykročí, pryč od novinářů, oranžového auta, Abuelina domu i svého zničeného života.

„Nevím, mijo,“ odpoví mu. „Uvidíme. Čeká nás dobrodružství.“

„Jako ve filmech?“

„Ano, mijo. Přesně jako ve filmech.“

Lydia si nasadí batoh na obě ramena, utáhne popruhy a zvedne příruční tašku. Vydají se ulicí na sever, poté odbočí doleva k pláži, ale pak se znovu stočí na jih, protože Lydia se nemůže rozhodnout, jestli je lepší být někde, kde je plno turistů, nebo raději zůstat úplně mimo dohled. Co chvíli se ohlíží přes rameno, zkoumá řidiče projíždějících aut a ještě pevněji svírá Lukovi ruku. U otevřené branky na ně začne štěkat nějaký voříšek: poskakuje a výhrůžně cení zuby. Z domu vyjde žena ve fádních květovaných šatech, aby psa okřikla, ale než se jí to podaří, Lydia čokla surově nakopne a ani se za to nezastydí. Ženská za ní cosi ječí, ale Lydia se nezastaví a vede Luku dál.

Luca si upraví na hlavě otcovu kšiltovku, která je mu velká. Lem je nasáklý Papiho potem, takže z ní vyjde závan jeho vůně, když si ji Luca stáhne na tu či onu stranu, což teď dělá pravidelně, aby otce cítil. Pak ho napadne, že ta vůně není nekonečná a měl by si ji šetřit, a tak se čepice raději přestane dotýkat. Nakonec zahlédnou autobus a rozhodnou se do něj nastoupit.

Je sobota odpoledne a autobus není příliš plný. Luca je rád, že si může sednout, brzy si však uvědomí, že právě pohyb nohou nesoucích jeho drobné tělo ulicemi rodného města byl tím, co bránilo hrůze, aby ho dočista pohltila. Jakmile klesne na modrou plastovou sedačku vedle Mami a spustí unavené nohy dolů, začne přemýšlet. Začne se třást. Mami ho vezme kolem ramen a pevně stiskne.

„Tady nemůžeš brečet, mijito,“ špitne Mami. „Teď ne.“

Luca přikývne, jako na povel se přestane třást a riziko slz pomine. Opře hlavu o teplé okno autobusu a podívá se ven. Soustředí se na jasné barvy svého města: zelené listy palem, kmeny stromů nabílené proti broukům, křiklavé štíty obchodů a hotelů. U akvaparku El Rollo uvidí děti a teenagery stojící ve frontě u pokladny. Na nohou mají žabky a kolem krků ručníky. Za nimi stoupají a klesají červené a žluté tobogány. Luca přiloží prst ke sklu a jedno po druhém rozmačká děcka ve frontě. Autobus se skřípěním zabrzdí u chodníku a nastoupí do něj tři výrostci s vlhkými vlasy. Bez zájmu projdou kolem Luky s Lydií, posadí se do zadní části autobusu, opřou lokty o kolena a začnou se tiše bavit přes uličku.

„Papi mě sem v létě taky vezme,“ řekne Luca.

„Co?“

„Do akvaparku. Říkal, že se sem v létě můžeme jít podívat. Až někdy nebudu mít školu, vezme si v práci volno.“

Lydia vcucne tváře a hryzne se do nich. Reflexivní reakce, že se na manžela zlobí. Řidič zavře dveře a autobus se zařadí do provozu. Lydia rozepne příruční tašku, která jí leží u nohou, skopne boty na podpatku a nazuje si matčiny zlaté tenisky. Nemá žádný plán, což u ní není normální, a je pro ni těžké nějaký vymyslet: mozek se jí vaří, ale přitom připomíná stojatý močál. Není na tom ale zas tak špatně, aby si nepamatovala, že by po každých patnácti nebo dvaceti minutách měli přestoupit do jiného autobusu, což také dělají. Někdy změní směr, jindy ne. Jeden autobus zastaví přímo před kostelem, a tak na chvíli vejdou dovnitř, ale část Lydiiny osobnosti přístupná modlitbám jako by se uzavřela. Tuhle zvláštní otupělost už několikrát zažila – když jí v sedmnácti zemřel otec na rakovinu, když dva roky po narození Luky samovolně potratila, když jí lékaři oznámili, že už nikdy nebude mít další děti –, takže to nepovažuje za ztrátu víry. Naopak si to vykládá jako Boží milost. Bůh ve své moudrosti odsunul veškeré její zbytné potřeby stranou, aby se mohla soustředit na to podstatné. Venku se Luca při čekání na další autobus ještě jednou pozvrací na chodník.

Lydia má kolem krku tenký zlatý řetízek s prostým přívěskem v podobě tří propojených oček. Je to decentní šperk, kromě filigránového zlatého kroužku na prsteníčku levé ruky jediný, který nosí. Sebastián jí dal náhrdelník k Vánocům po Lukově narození a ona si ho okamžitě zamilovala – jeho symboliku. Od té doby ho nosí každý den a dalo by se říct, že se stal její nedílnou součástí. Když se nudí, přejíždí po jemném řetízku bříškem palce. Když je nervózní, obtočí si tři vzájemně propojené kroužky kolem nehtu malíčku a poslouchá jejich tlumené cinkání. Teď se však zlatých oček ani nedotkne. Bezděčně zabloudí rukou ke krku, ale hned si to uvědomí a zarazí se. Staré zvyky a gesta teď musí stranou. Jestli chce přežít, nesmí na sebe ničím upozornit. Rozepne si řetízek na šíji a navlékne na něj Sebastiánův snubní prsten. Pak si řetízek znovu zapne a schová ho pod límeček blůzy.

Nesmějí vzbudit zájem řidičů autobusů, o nichž je známo, že fungují jako halcones, hlídky kartelu. Lydia se domnívá, že působí jako poměrně atraktivní, ale ne vyloženě krásná žena neurčitého věku, a společnost malého nenápadného kluka může znamenat přirozenou kamufláž, pokud to má vypadat, že si jen vyrazili na nákup nebo na návštěvu přátel bydlících na druhé straně města. A skutečně, Luca a Lydia by si klidně mohli vyměnit místa s řadou jiných cestujících, což jí přijde jako zcela absurdní představa – že na nich ti lidé nepoznají, jakou hrůzu si právě prožili. Lydii se přitom zdá, že to na ní musí být poznat, jako by to měla napsané na čele. Musí neustále bojovat s nutkáním dát průchod křiku, který pulzuje v jejím nitru jako nějaká živá věc. Roste a kope ji do břicha, jako když tam nosívala Luku. S nesmírným sebezapřením to zadusí a potlačí.

Když se ve strašlivém chaosu její hlavy konečně začne rodit plán, Lydia si není jistá, jestli je dobrý, ale upne se k němu, protože žádný jiný nemá. Ve tři čtvrtě na čtyři, kdy se na pláži Caletilla blíží konec otvírací doby, Lydia a Luca vystoupí z autobusu, vejdou do neznámé pobočky své banky a zařadí se do fronty. Lydia si zapne mobilní telefon, aby si zkontrolovala zůstatek na účtu, pak přístroj znovu vypne a vyplní výběrní lístek na téměř celou částku: 219 803 pesos, v přepočtu zhruba 12 500 amerických dolarů, téměř celé dědictví po Sebastiánovu kmotrovi, majiteli stáčírny nápojů, který vlastní děti neměl. Požádá o vyplacení peněz ve velkých bankovkách.

Několik minut poté už Luca a Lydia znovu sedí v autobuse, životní úspory uložené ve třech obálkách na dně Abueliny příruční tašky. O tři autobusy a více než hodinu později vystoupí u Walmartu v Diamante. Koupí Lukovi batůžek, dvě balení spodního prádla, dvoje džíny, tři obyčejná trička pro každého, dvě mikiny s kapucí, dvě teplé bundy, dva další kartáčky na zuby, jednorázové ubrousky, náplasti, krém na opalování, balzám na rty, cestovní lékárničku, dvě turistické láhve, dvě svítilny, baterie a mapu Mexika. Lydia se pak zastaví u pultu v oddělení domácích potřeb a dlouze si prohlíží mačety. Nakonec vybere jednu menší se zasouvací čepelí a k tomu pěkné černé pouzdro, které si může připnout k noze. Pistole to sice není, ale lepší než nic. Zaplatí hotově a poté se vydají pod silničním nadjezdem k plážovým hotelům. Luca s Papiho kšiltovkou a Lydia se zlatým řetízkem, kterého se nedotýká. Cestou sleduje všechny kolem: chodce, řidiče v projíždějících autech, dokonce i hubené kluky na skateboardech, protože ví, že halcones jsou všude. Spěchají dál. Lydia vybere hotel Duquesa Imperial. Je dostatečně velký na to, aby jim poskytl jistou anonymitu, ale ne moc moderní, takže nepřitahuje zbytečnou pozornost. Vyžádá si pokoj obrácený do ulice a znovu zaplatí v hotovosti.

„Ještě bych si potřeboval zapsat vaši kreditní kartu kvůli případným dalším výdajům,“ řekne recepční a vloží do papírového obalu dvě klíčové kartičky.

Lydia se na ně podívá a zauvažuje, že je shrábne a vyrazí k výtahu. Pak otevře příruční tašku a dělá, že hledá kreditku. „Sakra, asi jsem ji nechala v autě,“ zakleje. „Kolik dělá záloha?“

„Čtyři tisíce pesos.“ Vrhne na ni profesionální úsměv. „Samozřejmě je plně vratná.“

„Samozřejmě,“ řekne Lydia. Opře si příruční tašku o koleno a otevře jednu z obálek. Vytáhne čtyři tisíce pesos, aniž by obálku vytáhla ven. „Hotově. Může být?“

„Ach.“ Recepční se zatváří trochu zaskočeně a šlehne očima po šéfovi, který se věnuje jinému hostovi.

„V pořádku,“ odtuší vedoucí, aniž by zvedl oči.

Recepční kývne na Lydii a ta mu vtiskne do ruky čtyři růžové bankovky. On je vloží do obálky a zalepí ji.

„Na jméno?“ Jeho černá propiska zůstane viset nad obálkou.

Lydia na okamžik zaváhá. „Fermina Dazová,“ řekne první jméno, které ji napadne.

Recepční jí podá klíče od pokoje. „Přeji příjemný pobyt.“

Jízda výtahem do desátého patra Lukovi připadá jako ta nejdelší minuta a půl v jeho životě. Bolí ho nohy, záda i krk, ale zatím se nerozbrečel. Ve čtvrtém patře nastoupí jakási rodina, ale když si uvědomí, že výtah jede nahoru, znovu vystoupí. Rodiče se usmívají a drží se za ruce, děti se pošťuchují. Než se dveře výtahu zavřou, cizí kluk se podívá na Luku a vyplázne jazyk. Instinkt i maminčiny nenápadné signály Lukovi velí chovat se, jako by se nic nestalo, a doteď ten obludný úkol zvládal dobře. Ve výtahu je však také elegantní starší paní, která obdivuje maminčiny prošívané zlaté boty. Abueliny boty. Luca rychle zamžiká.

„Máte moc hezké boty – takové neobvyklé,“ řekne paní a jemně se dotkne Lydiiny ruky. „Kde jste je koupila?“

Lydia se k ní neotočí, ale sklopí oči k chodidlům. „Už si ani nevzpomínám,“ odpoví. „Mám je už dlouho.“ A pak opatrně zapíchne prst do tlačítka s číslem deset, což sice výtah nezrychlí, ale umlčí to jakékoli další pokusy o navázání rozhovoru, což byl účel. Žena vystoupí v šestém patře, a jakmile se tak stane, Mami namačká čísla čtrnáct, osmnáct a devatenáct. Vystoupí v desátém patře a pak sejdou po schodech do sedmého.

Když Mami konečně odemkne dveře hotelového pokoje, rozhlédne se na obě strany chodby opatřené kobercem, chvatně ho uvede dovnitř, zamkne a zajistí dveře řetízkem, přitáhne po dlážděné podlaze židli od stolu a zaklíní ji pod klikou, Lukovi se stane překvapivá věc. Tím překvapením je, že se nestane vůbec nic. Vnitřní bolest, se kterou doteď bojoval, nevyhřezne na povrch. Ale ani nezmizí. Zůstává v něm, potlačovaná jako zatajený dech, vznášející se kdesi na okraji jeho vědomí. Má pocit, že kdyby pootočil hlavu a jemně by do toho balonku naplněného hrůzou píchl prstem, vyvalil by se z něj obrovský proud, který by ho smetl a odnesl ho navždy pryč. Luca si dává záležet, aby zachoval klid. Vyzuje si boty a vyleze na okraj osamocené postele. Leží tam ručník složený do tvaru labutě. Luca ji chytí za dlouhý krk a odmrští ji na podlahu. Vezme do ruky dálkový ovladač, jako by to bylo záchranné lano, a zapne televizi.

Mami položí tašku z Walmartu, batohy i Abuelinu příruční kabelu na malý stůl a všechno z nich vyndá. Začne strhávat cedulky, rovnat věci do hromádek, a pak najednou těžce dosedne na židli a dobrých deset minut se ani nepohne. Luca se na ni nepodívá. Hltá očima dětskou stanici Nickelodeon, kde právě běží seriál Henry Nebezpečný, a zvýší hlasitost. Když Lydia konečně procitne, vykročí k němu a dá mu velkou pusu na čelo. Pak přejde pokojem a odsune dveře na balkon. Pochybuje, že je na světě tolik čerstvého vzduchu, aby jí dokázal vyčistit hlavu, ale musí to alespoň zkusit. Nechá dveře otevřené a vyjde ven.

Jestli je na hrůze něco dobrého, pak to, že je akutnější než žal. Lydia ví, že ji následky předchozích událostí brzy dostihnou, ale před nejhorší bolestí ji jako účinné anestetikum chrání představa, co by se ještě mohlo stát. Nahlédne přes okraj balkonu a zadívá se na ulici. Řekne si, že tam dole nikdo není. Řekne si, že jsou v bezpečí.

Ve vestibulu hotelu se zatím recepční na chvíli omluví a zamíří na toaletu pro personál. Ve druhé kabince vyndá z vnitřní kapsy saka jednorázový telefon a odešle následující textovku:

V hotelu Duquesa Imperial se právě ubytovali dva zvláštní hosté.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Při jejich prvním setkání Javier Crespo Fuentes přišel do Lydiina obchodu sám v úterý ráno právě ve chvíli, kdy chystala venku reklamní tabuli. Ten týden vybrala deset knížek ze vzdálených končin, k nimž křídou napsala slogan KNIHY: LEVNĚJŠÍ NEŽ LETENKY. Přidržela si dveře nohou, vyndala tabuli, a on k ní přiskočil, aby jí s dveřmi pomohl. Zvonek nad nimi zařinčel.

„Děkuju,“ řekla Lydia.

Pokýval hlavou. „Ale mnohem nebezpečnější.“

Zamračila se a postavila malířský stojan. „Prosím?“

„Ten nápis,“ ukázal. Lydia ustoupila a zhodnotila svůj výtvor.

„Knížky jsou levnější než cestování, ale taky nebezpečnější.“

Lydia se usmála. „Asi záleží na tom, kam cestujete.“

Vešli dovnitř, kde ho nechala, aby se sám rozhlédl po policích. Když konečně přistoupil k pultu a položil knížky vedle pokladny, jeho výběr ji překvapil.

Lydia vlastnila obchod téměř deset let a prodávala tam knížky, které měla ráda, i takové, ze kterých nebyla úplně nadšená, ale věděla, že půjdou na odbyt. Nabízela i pestrou škálu přání, propisek, kalendářů, hraček, her, brýlí na čtení, magnetek či šňůrek na klíče, a právě tenhle druh zboží společně s knižními bestsellery držel její podnikání v zisku. Pro vlastní potěchu však mezi oblíbeným zbožím odjakživa uchovávala některé ze svých zamilovaných tajných pokladů, které jí otevřely mysl a změnily život, skvostných knih, jež někdy ani nebyly přeložené do španělštiny, ale přesto je měla na skladě, ne snad v očekávání prodeje, ale jednoduše proto, že se v jejich přítomnosti cítila šťastná. Takových knížek tam bylo možná dvanáct, zastrčených pokaždé na jiné polici, odolávajících náporu neustále se měnících sousedek. Občas, když ji nějaká knížka opravdu zasáhla, otevřela jí nové obzory a navždy změnila její vnímání světa, doplnila ji mezi tajné klenoty. Jednou za hodně dlouho se pokusila jednu z knih doporučit nějakému zákazníkovi. Dělala to pouze v případě, že dotyčného znala, byl jí sympatický a věřila, že dokáže hodnotu nabízeného díla ocenit. Skoro vždycky se zklamala. Za deset let zažila radost, že zákazník přistoupil k pultu s jednou z těch knih v ruce sám od sebe, jen dvakrát. Dvakrát za deset let se v krámku zažehla zázračná jiskra a zvonek nad vchodem náhle připomínal jmelí – příslib čehosi magického.

Když tedy Javier přistoupil k Lydii stojící za pokladnou s pohledem upřeným do katalogů a když zvedla z pultu vybrané knížky, aby je namarkovala, s ohromením mezi nimi nalezla ne jeden, ale hned dva ze svých tajných literárních pokladů: Srdce, ty tyrane, ty gaunere od Leah Hager Cohenové a Kde je Eneas McNulty? od Sebastiana Barryho.

„Panebože,“ zašeptala Lydia.

„Stalo se něco?“

Vzhlédla k němu a uvědomila si, že si ho doteď pořádně neprohlédla, i když se spolu předtím krátce bavili. Na úterní ráno byl až moc hezky oblečený: měl tmavomodré kalhoty a bílou košili hodící se spíš do kostela než na běžné nošení. Husté černé vlasy rozdělené výraznou pěšinkou měl postaru sčesané na stranu. Podobně staromódní byly i černé plastové obroučky jeho brýlí, které působily tak „retro“, že už možná znovu přicházely do módy. Oči měl zvětšené tlustými skly brýlí, pod nosem chvějící se knír.

„Tyhle knížky patří k mým oblíbeným,“ řekla. Bylo to nedostatečné vysvětlení, ale na jiné se nezmohla.

„K mým též,“ řekl muž naproti ní. Váhavě se pousmál a přitom mu jemně zacukal knír.

„Vy už jste je četl?“ Držela v obou rukou Srdce, ty tyrane, ty gaunere.

„Jen tuhle.“ Ukázal na knihu, kterou svírala.

Podívala se na obálku knížky. „Vy čtete v angličtině?“ zeptala se anglicky.

„Snažím se,“ odpověděl. „Nemluvím úplně plynule, ale skoro. A tohle je tak dojemný příběh. Určitě mi při prvním čtení něco uniklo. Chtěl jsem to zkusit znovu.“

„Ano.“ Usmála se na něj a připadala si trochu bláznivě. Nedbala na to a lehkovážně pokračovala. „Až to dočtete, můžete se tady znova stavit a probereme to spolu.“

Dychtivě přikývl. „Vy tu máte čtenářský kroužek?“

Lehce pootevřela ústa. „Ne.“ Zasmála se. „Jsem tu jen já!“

„Tím líp.“

Usmál se a Lydia se zamračila. Nechtěla, aby ten vzácný okamžik něco zkalilo. Flirtuje s ní? Když se muž chová tajemně, odpověď zní obvykle ano. Položila knížku na pult a přikryla ji dlaní.

Pochopil ostražitost jejího gesta a snažil se to uvést na pravou míru. „Jen jsem chtěl říct, že příliš mnoho názorů někdy může člověku pokazit čtenářský zážitek.“ Podíval se na knížku pod její rukou. „Nevšední kniha. Vskutku nevšední.“

Pousmála se, zvedla z držáku čtečku a namířila ji na knížku.

Když se příští pondělí vrátil, zamířil rovnou k pultu, i když tam Lydia měla jiného zákazníka. Počkal stranou, ruce sepjaté před sebou, a když zákazník odešel, srdečně se na sebe usmáli.

„Tak co?“ pobídla ho.

„Napodruhé to bylo ještě lepší.“

„Ano!“ Lydia zatleskala.

Jedna z hlavních postav knihy trpěla chorobným nutkáním skákat z výšek. Nechtěla zemřít, ale neustále se kvůli té neodbytné potřebě zraňovala.

„Já to mám taky,“ přiznal najednou Javier.

„Co? Ne!“

Ten problém byl smyšlený.

A přece jím Lydia trpěla také. Kdykoli se doma přiblížila k zábradlí balkonu, musela si zarýt prsty do dlaní a přitlačit paty k podlaze. Měla strach, že jednou bezmyšlenkovitě skočí dolů, jen tak, zničehonic. Rozplácne se na asfaltu, auta v Acapulku budou brzdit, troubit a zbytečně ji objíždět. Sanitka dorazí pozdě. Z Luky se stane sirotek a všichni budou její čin mylně považovat za sebevraždu. Lydia si ten scénář v duchu přehrávala snad tisíckrát, jako by tím mohla získat protilátky. Nesmím skočit.

„Myslel jsem si, že jsem jediný na světě,“ přiznal Javier. „Myslel jsem si, že je to jen bláznivá hříčka mojí mysli. A pak jsem to našel v té knížce.“

Lydia si až po chvíli uvědomila, že má ústa dokořán, a tak je zavřela. Těžce dosedla na stoličku.

„Já jsem si myslela, že jsem jediná,“ vydechla.

Javier za pultem narovnal záda.

„Vy taky?“

Lydia přikývla.

„Panebože,“ řekl anglicky. A pak se zasmál. „Založíme si terapeutickou skupinu.“

A pak tam stál a povídal si s ní tak dlouho, až mu nakonec nabídla kafe a on přijal. Přitáhla mu ke kraji pultu stoličku, aby si ho mohl v klidu vypít. Dával si přitom pozor, aby si nepotřísnil knír pěnou. Bavili se o literatuře, poezii, ekonomice, politice i hudbě, kterou oba zbožňovali, a on se zdržel skoro dvě hodiny, až si začala dělat starosti, že ho někde budou postrádat, ale on jen odmítavě mávl rukou.

„Nic důležitějšího nemám.“

Přesně takhle si život ve svém knihkupectví vždycky představovala. Že vedle každodenních starostí s obchodem by se mohla potkávat se zákazníky stejně okouzlujícími a plnými života jako knížky kolem nich.

„Mít ještě tři takové zákazníky, jako jste vy, a víc bych k životu nepotřebovala,“ řekla a naposledy si usrkla kávy.

Položil si ruku na prsa a mírně se uklonil. „Vynasnažím se, abyste se spokojila se mnou.“ A pak tiše a nenuceně dodal: „Kdybych vás potkal v jiném životě, požádal bych vás o ruku.“

Lydia se prudce zvedla ze stoličky a zavrtěla hlavou.

„Omlouvám se,“ řekl Javier. „Nechtěl jsem vás přivést do rozpaků.“

Mlčky posbírala šálky. Zrada nespočívala v tom, že Javierovo vyznání přijala, ale v její nevyřčené odpovědi: v jiném životě by možná řekla ano.

„Měla bych jít zase něco dělat,“ řekla místo toho. „Odpoledne musím vyřídit objednávku. Musím připravit balíčky k odeslání.“

Toho dne si s sebou odnesl sedm nových knih, z toho tři na Lydiino doporučení.

V pátek ráno spláchla ulici letní přeháňka a pod plátěnou stříšku chránící dveře Lydiina knihkupectví se vmáčkli dva urostlí muži, ze kterých šel strach. O chvílí později se objevil Javier a Lydii zaplavila vlna štěstí. Budou probírat další knížky! Snažila se chovat přirozeně, ale při pohledu na muže ve vchodu jí dech vázl v hrdle.

„Znervózňují vás,“ poznamenal Javier.

„Jen nevím, co chtějí.“ Lydia vyšla ze své obvyklé pozice za pokladnou. Stejně jako všichni ostatní majitelé obchodů v téhle ulici platila každý měsíc mordidas, výpalné kartelu. Víc už by si dovolit nemohla.

„Pošlu je pryč,“ řekl Javier.

Lydia začala protestovat, chytila ho za loket a byla stále hlasitější, i když Javier ztišil hlas do konejšivého šepotu. Když se mu pokusila zastoupit cestu, obešel ji.

„Něco vám udělají,“ špitla tak naléhavě, jak jen to šlo, aniž by spustila poplach.

Usmál se na ni, až mu zacukal knír, a ujistil ji: „Neudělají.“

Když Javier otevřel dveře a vykročil ven, Lydia se přikrčila za pultem a sklonila hlavu. S úžasem sledovala, jak Javier oslovuje ty dvě gorily pod markýzou. Oba muži ukázali na provazy deště, ale Javier namířil prstem, mávl rukou a muži poslušně odklusali do lijáku.

Lydia se to zdráhala pochopit. Javierovy návštěvy se opakovaly a prodlužovaly, v rozhovorech se dotýkali čím dál hlubších a osobnějších věcí, Lydia však jako by záměrně zapomínala na moc, kterou toho odpoledne prokázal, byť ty dva chlapy ještě dvakrát spatřila poblíž. Když se nakonec s láskou zmínil o své ženě, které říkal la reina de mi corazón, královna mého srdce, Lydia cítila, že její obranný val dostává trhliny. Zábrany padly ještě víc, když jí řekl o mladé milence, pro kterou měl přezdívku la reina de mis pantalones, královna mých kalhot.

„Nechutné,“ řekla, ale zároveň se zasmála, čímž sama sebe překvapila.

Na tom, že má muž mimomanželský poměr, nebylo nic zvláštního, ale aby o něm takhle otevřeně mluvil s jinou ženou? Jeho doznání Lydii vyléčilo z jakýchkoli bláhových myšlenek na bližší vztah, a jak jí Javier odhaloval čím dál víc ze svého tajného já, začalo mezi nimi vznikat intimní přátelství. Stali se z nich důvěrníci, kteří se jeden druhému svěřovali se svými postřehy i zklamáními. Dokázali se spolu zasmát a občas si i postěžovali na své partnery.

„Kdybys byla mojí ženou, nikdy bych se takhle nechoval,“ řekl Javier, když se zmínila, že Sebastián nechává špinavé ponožky na kuchyňské lince.

„To věřím.“ Zasmála se. „Byl bys ideální manžel.“

„Vypral bych všechny ponožky v domě.“

„Jasně.“

„Všechny ponožky bych spálil a každý týden bych koupil nové.“

„Hm, hm.“

„Klidně bych žádné ponožky nenosil, kdyby ti to udělalo radost.“

Lydia se proti své vůli zasmála. Naučila se při podobných průpovídkách koulet očima, protože Javierovo flirtování bylo v jejich vztahu jen mráčkem na nebi, který zase odpluje. Mnohem víc mezi nimi znamenaly bouřky. Například zjistili, že oba jejich otcové zemřeli jako mladí na rakovinu, což by mezi nimi vytvořilo pouto samo o sobě. Oba měli hodného tátu a přišli o něj.

„Je to na prd, moc horších věcí si na světě představit neumím,“ svěřil se jí.

Lydiin otec zemřel už skoro před patnácti lety, a přestože pro něj netruchlila pořád, když už to na ni přišlo, cítila stejně hluboký zármutek jako v den jeho smrti.

„Já vím,“ řekl Javier, i když to nevyslovila nahlas.

Takže Lydia snášela jeho vytrvalé lichotky a on zase na oplátku respektoval její odmítavý postoj k pokusům o flirtování, možná ho dokonce vítal. Začala to pokládat za součást jeho osobního kouzla.

„Ale Lydie,“ řekl jí zbožně a položil si obě ruce na srdce, „bez ohledu na moje další lásky, ty jsi la reina de mi alma.“ Královna mojí duše.

„A co by na to řekla chudák tvoje žena?“ kontrovala.

„Moje úžasná žena hlavně chce, abych byl šťastný.“

„Je to světice!“

Často mluvil o svém jediném dítěti, šestnáctileté dceři, která byla na internátní škole v Barceloně. Jakmile o ní začal, všechno se na něm změnilo – hlas, výraz, chování. Cítil k ní tak upřímnou lásku, že vždycky velice dobře vážil slova. Její jméno bylo jako křehká skleněná koule, kterou se bál upustit na zem.

„Vtipkuju o tom, kolik mám lásek, ale ve skutečnosti je jen jedna.“ Usmál se na Lydii. „Marta. Es mi cielo, mi luna y todas mis estrellas.“

„Jsem matka.“ Lydia přikývla. „Tuhle lásku dobře znám.“

Posadil se naproti ní na stoličku, kterou už považovala za jeho. „Ta láska je tak obrovská, že se jí někdy až bojím,“ řekl. „Vím, že si ji nikdy nemůžu zasloužit, a tak se bojím, že zmizí, že mě zničí. Je to jediná dobrá věc, kterou jsem v životě udělal.“

„Ale Javiere, to přece není pravda,“ namítla Lydia.

Při tom tématu zvážněl. Zavrtěl hlavou a promnul si oči pod brýlemi.

„Můj život se prostě nevyvíjel tak, jak jsem chtěl,“ řekl. „Víš, jak to je.“

Ale ona nevěděla. Po týdnech vzájemného poznávání přišla chvíle, kdy jim to začínalo drhnout a nemohli najít společný jazyk. Kromě toho, že měla jen jedno dítě, se Lydiin život vyvinul přesně tak, jak vždycky doufala. S tím, že jí život nedopřál dceru, se smířila. Vzala věci tak, jak jsou, víc pro to stejně udělat nemohla. Se svými životními rozhodnutími byla spokojená. Víc než to, Lydia byla šťastná. Javier se na ni však podíval přes vypouklé čočky brýlí a ona v jeho očích viděla touhu po porozumění. Pevně semkla rty. „Povídej,“ vybídla ho.

Sundal si brýle a složil nožičky. Zastrčil si je do náprsní kapsy a zamrkal. Jeho oči bez obvyklého ochranného štítu působily drobně a zarudle. „Myslel jsem si, že budu básník!“ Zasmál se. „Absurdní, co? V dnešní době?“

Položila mu dlaň na ruku.

„Myslel jsem si, že budu učenec, že povedu klidný život. S chudobou bych se nějak vyrovnal.“

Zkřivila ústa a dotkla se elegantních hodinek na jeho zápěstí. „To bych chtěla vidět.“

Pokrčil rameny. „Taky mám docela rád boty.“

„A bifteky,“ připomněla mu.

Zasmál se. „Jo, bifteky. Kdo by neměl rád bifteky?“

„Jen tvoje záliba v knížkách by většinu lidí přivedla na mizinu.“

„Dios mío, asi máš pravdu, Lydie. Jako žebrák bych nestál za nic.“

„Moje řeč,“ souhlasila. Po chvilce dodala: „Nikdy není pozdě, Javiere. Jestli opravdu opravdu nejsi šťastný. Pořád jsi mladý.“

„Je mi jednapadesát!“

Dokonce mladší, než si myslela. „V podstatě mladíček. A navíc: z čeho ty vlastně můžeš být tak nešťastný?“

Sklopil pohled k pultu a Lydia si s překvapením všimla, že se tváří skutečně ztrápeně.

Ztlumila hlas a naklonila se k němu. „Tak si vyber jinou cestu, Javiere. Jsi tak nadaný a schopný. Co ti brání?“

Zavrtěl hlavou a znovu si nasadil brýle. Sledovala, jak se jeho tváři vrací obvyklé rysy. „Všechno to jsou jen romantické sny. Je konec. Já už jsem si dávno vybral a vidíš, kam mě to přivedlo.“

Stiskla mu ruku. „Zas tak špatné to není, ne?“ Něco podobného by řekla Lukovi, aby mu zvedla náladu.

Javier pomalu zamžikal a naklonil hlavu na stranu. Nejednoznačné gesto. „Bude mi to muset stačit.“

Narovnala se za pultem a usrkla si vlažné kávy. „Život ti přece přinesl Martu.“

Zasvítily mu oči. „Ano, Martu,“ přitakal. „A tebe.“

Když přišel příště, přinesl krabici conchas a posadil se na obvyklé místo. V obchodě bylo několik zákazníků, takže otevřel krabici a položil dvě sladké houstičky na ubrousky, zatímco Lydia procházela uličkami a pomáhala lidem s nákupem. Když přistoupili k pultu, aby zaplatili, Javier je uvítal, jako by tam pracoval. Nabídl jim conchas. Jakmile Lydia s Javierem konečně osaměli, vytáhl z náprsní kapsy saka zápisník značky Moleskine a také ho položil na pult.

„Co je to?“ zeptala se Lydia.

Javier nervózně polkl. „Moje poezie.“

Lydia radostně vykulila oči.

„Nikomu kromě Marty jsem to ještě neukázal,“ řekl. „Ona poezii studuje ve škole. A taky francouzštinu a matematiku. Je mnohem nadanější než její starý papá.“

„Ach, Javiere.“

Nervózně se dotkl růžku bloku. „Básničky píšu celý život. Už od dětství. Říkal jsem si, že by sis třeba jednu ráda poslechla.“

Lydia si přitáhla stoličku blíž k pultu, naklonila se k němu a položila bradu na sepjaté ruce opřené o desku. Conchas ležící mezi nimi zatím umastily ubrousky tukem. Javier otevřel blok s ohmatanými stránkami. Opatrně jimi listoval, až našel tu, kterou hledal. Pak si odkašlal a začal číst.

Bože, ta báseň byla strašná. Střídala se v ní zasmušilost s frivolností a skutečně nestála za nic, o to víc ho však Lydia milovala. Odhaloval se před ní a byl najednou tak zranitelný. Když dočetl a dychtivě čekal její reakci, v obličeji se mu zračily obavy. Oči měl však jasné a uklidňující, a slova, která mu v tu chvíli řekla, opravdu myslela vážně.

„Moc hezké. Opravdu moc hezké.“

Přátelství s Javierem se překvapivě rychle prohlubovalo. Flirtování téměř ustalo a nahradila ho důvěrnost, kterou mimo rodinu zažívala zřídkakdy. Lydia neměla žádné milostné úmysly, jejich pouto však vnímala jako příjemné a osvěžující. Javier jí připomněl, že i jako matka může vést vzrušující život a poznávat nové věci i lidi.

V den jejích narozenin – nevzpomínala si, že by mu prozradila datum – Javier dorazil se stříbrným balíčkem o velikosti knížky. Na stužce stálo JACQUES GENIN.

„Nejlepší výrobce čokolády v Paříži,“ vysvětlil jí Javier.

Lydia zaprotestovala, ale ne moc přesvědčivě. (Čokoládu milovala.) A všechny ty drobné umělecké kousky snědla do posledního ještě předtím, než za ní ten večer přišli Sebastián s Lukou, aby ji vzali na slavnostní večeři.

Kvůli výbuchu násilí mezi konkurenčními zločineckými gangy už Lydia a její rodina, vlastně většina rodin v Acapulku, nechodili do svých oblíbených kaváren v sousedství. Na scénu vstoupil nový kartel, který chtěl změnit zavedené pořádky. Říkali si Los Jardineros, což byl název, který zpočátku u obyvatelstva nevzbuzoval patřičný strach. Šlo však jen o přechodný problém. Už krátce po jejich vzniku každý ve městě věděl, že „Zahradníci“ stříleli z pistolí, jen když z nedostatku času nemohli uplatnit svou kreativitu. Používali důvěrnější zbraně: rýče, sekyry, srpy, motyky, mačety. Jednoduché nástroje na sekání a kopání. Jimi Los Jardineros převraceli zemi. Jimi sesazovali a pohřbívali rivaly. Jen hrstce svržených, kteří přežili, se podařilo připojit k řadám svých přemožitelů, ostatní prchli z města. Důsledkem bylo nedávné zmírnění krveprolití. Čím dál silnější vítěz zahalil město hávem křehkého smíru. Následovaly téměř čtyři měsíce relativního klidu, kdy se obyvatelé Acapulka opatrně vraceli do ulic, restaurací i obchodů. Snažili se napravit vzniklé hospodářské škody. Chtěli se znovu bavit. Takže v té nejpokojnější čtvrti, kde peníze turistů vždycky podněcovaly jistou zdrženlivost, v restauraci zvolené spíš kvůli bezpečnosti než vybranému jídelníčku, Lydia obklopená rozzářenými tvářemi svých nejbližších sfoukla dvaatřicet svíček na narozeninovém dortu.

Později večer, když šel Luca spát a Sebastián na gauči otevřel láhev vína, se jejich konverzace nevyhnutelně stočila k životním podmínkám v Acapulku. Lydia stála u barového pultu a opírala se o něj se sklenkou vína u lokte.

„Je fajn, že jsme si mohli vyrazit na večeři,“ nadhodila.

„Člověk si připadal skoro normálně, viď?“ Sebastián byl v obývacím pokoji, nohy překřížené v kotnících na konferenčním stolku.

„Venku bylo hodně lidí.“

Bylo to poprvé od minulého léta, co vzali Luku na jídlo do města.

„Teď je potřeba dostat sem zpátky turisty,“ řekl Sebastián.

Lydia se zhluboka nadechla. Turistický ruch byl pro Acapulco vždycky životadárnou mízou, vlna násilností však většinu zahraničních návštěvníků vyhnala. Pokud by se nevrátili, těžko říct, jak dlouho by Lydia dokázala udržet své podnikání nad vodou. Doufala, že nedávné příměří může být signálem k pozitivní změně.

„Myslíš, že by se teď situace mohla opravdu zlepšit?“

Zeptala se, protože Sebastián měl o kartelech vyčerpávající informace, což na ni sice dělalo dojem, ale současně ji to zneklidňovalo. Věděl, jak se věci mají. Většina lidí se chovala jako Lydia: raději nic vědět nechtěli. Snažili se před násilím spojeným s drogami izolovat, protože s ním stejně nemohli nic dělat. Ale Sebastián po tom toužil. Svobodný tisk byl podle něj poslední obrannou linií, jedinou hrází dělící Mexičany od naprosté zkázy. Bral to jako poslání a ona v mládí jeho idealismus obdivovala. Představovala si, že všechny Sebastiánovy děti vyjdou z jejího lůna jako čestní lidé se zformovaným charakterem a morálkou. Ani je nebude muset učit, co je správné a co ne. Teď však kartely každých pár týdnů zabíjely jednoho mexického novináře a Lydia se manželovy zásadovosti zalekla. Připadala jí pokrytecká, sobecká. Stála o živého Sebastiána, ne o jeho pevné zásady. Chtěla, aby toho nechal a našel si jednodušší a bezpečnější práci. Snažila se mu být oporou, ale někdy dostávala zlost, že podstupuje takové riziko. Když ji ta zlost popadla a vetřela se mezi ně, obcházeli ji jako kus nábytku, který se do tak malého prostoru nehodil.

„Lepší už je,“ pronesl Sebastián zamyšleně zpoza sklenky s vínem.

„Jasně, je klidnější,“ řekla Lydia. „Ale je fakt lepší?“

„Asi záleží, co si pod tím představuješ.“ Vzhlédl k ní. „Jestli chodíš ráda na večeře, tak ano, situace se zlepšila.“

Lydia se zamračila. Opravdu chodila ráda na večeře. Byla tak povrchní?

„Nový jefe je chytrý,“ řekl Sebastián. „Ví, že hlavní je stabilita, a chce mír. Takže uvidíme, třeba bude situace pod Los Jardineros lepší než dřív.“

„Jak lepší? Myslíš si, že dokáže zvednout ekonomiku? Přilákat zpátky turisty?“

„Nevím, snad.“ Sebastián pokrčil rameny. „Jestli se mu podaří zastavit násilí dlouhodobě. Zatím se alespoň omezují na jiné narcos. Nevraždí nevinné lidi jen tak pro zábavu.“

„A co minulý týden ten kluk na pláži?“

„Vedlejší škody.“

Lydia se ošila a napila se vína. Její manžel nebyl bezcitný člověk. Nesnášela, když takhle mluvil. Sebastiánovi její ucuknutí neušlo. Vstal, natáhl se přes pult a vzal ji za ruce.

„Vím, že to zní hrozně,“ řekl. „Ale s tím klukem na pláži šlo o nehodu. Myslel jsem to tak, že se připletl do přestřelky. Nestříleli po něm.“ Zlehka ji zatahal za ruku. „Neposadíš se ke mně?“

Lydia obešla barový pult a přisedla si k němu na pohovku.

„Vím, že takhle nerada uvažuješ, ale tihle hoši jsou nakonec obchodníci a jejich nový šéf je chytřejší než ostatní.“ Vzal ji kolem ramen. „Není to typický narkobaron. V jiném životě z něj mohl být Bill Gates nebo někdo podobný. Úspěšný podnikatel.“

„Výborně,“ utrousila, natáhla mu ruku přes břicho a položila mu hlavu na prsa. „Možná by měl kandidovat na starostu.“

„Myslím, že by se typově hodil spíš do obchodní komory.“ Sebastián se zasmál, ale Lydia nemohla. Chvíli mlčeli a pak Sebastián řekl: „La Lechuza.“

„Co?“

„Tak se mu říká.“ Sova.

Teď se zasmála ona. „To myslíš vážně?“ Posadila se rovně a pohlédla mu do tváře, aby se ujistila, jestli si z ní nedělá legraci. Někdy ji krmil nesmysly jen proto, aby si otestoval její důvěřivost. Tentokrát se však tvářil nevinně. „Sova? Hrozné jméno!“ Znovu se zasmála. „Sovy nikoho neděsí.“

„Jak to myslíš? Ze sov jde strach,“ oponoval jí Sebastián.

Zavrtěla hlavou.

„Hú,“ postrašil ji.

„Panebože, přestaň.“

Zajel jí prsty do vlasů a Lydii bylo na jeho hrudi moc dobře. Z jeho dechu cítila sladké červené víno.

„Miluju tě, Sebastiáne.“

„Hú,“ zopakoval.

Oba se zasmáli. Dali si pusu. Víno nechali na stolku.

Teprve mnohem později v noci, když seděla a snažila se číst knížku v kroužku světla ozařujícím její stranu postele, když už Sebastián dávno spal s hlavou spočívající na holé paži a jeho chrápání halilo pokoj do jemného závoje důvěrnosti, Lydia ucítila bodnutí čehosi znepokojivého. Vzpomněla si na Sebastiánova slova. V jiném životě z něj mohl být Bill Gates. Zavřela knížku a odložila ji na noční stolek.

V jiném životě. Ta slova se jí nepříjemně rozléhala hlavou.

Odhrnula přikrývku a spustila nohy přes okraj postele. Sebastián se zavrtěl, ale nevzbudil se. Ve volném tričku, které ji stěží zakrývalo zadek, našlapovala po studené dlažbě chodby ozářené měsícem. Mířila do kuchyně, ke stolu, kde spolu všichni tři často večeřeli. Našla tam manželův batoh, který nebyl úplně zapnutý. Vytáhla jeho notebook a rozsvítila lampičku nad sporákem. V batohu se nacházely i zápisníky a několikery desky plné fotek a dokumentů.

Lydia doufala, že se mýlí, ale dopředu podvědomě tušila, co tam najde. Ve druhé složce se u dna štosu fotografií ukrýval snímek několika mužů sedících u stolu na verandě a mezi nimi tvář, která jí byla tak drahá. Široký knír, typické brýle. Nebylo pochyb, kdo je La Lechuza. Vedle vína, zákusku a večeře na jazyku stále cítila chuť jeho čokoládových bonbonů.

KAPITOLA PÁTÁ

Doma v pokojíčku má Luca noční světlo ve tvaru Noemovy archy. Není příliš silné, ale vydává dostatek záře na to, aby v ní viděl své nohy hopkající po dlažbě, když se mu zdá něco ošklivého, odhrne deku a rozběhne se za Papim. Takže když se probudí v potemnělém pokoji hotelu Duquesa Imperial, připadá si dezorientovaný. V černé tmě nerozeznává jediný tvar. Posadí se v neznámé posteli a spustí nohy k podlaze.

„Papi?“ Papiho vždycky volá jako prvního. Přistoupí k jeho lůžku, poklepe mu na rameno a Papi ho nepošle zpátky do pokojíčku, ale vezme ho pod křídlo a přivine k sobě. Papiho polštář slabě voní po jantarově žluté tekutině, kterou pije před spaním. Mami je skvělá na denní věci, ale v noci je lepší, neskonale lepší, Papi. Nikdy se nezlobí, že ho ruší ze spánku. „Papi,“ zavolá Luca podruhé. Jeho hlas se mimo stísněné domácí stěny zvláštně rozléhá.

Luca sevře okraj nadýchané peřiny. „Mami?“ zkusí druhou možnost. Dýchání poblíž na chvíli utichne a pak se změní.

„Jsem tady, mi amor. Pojď sem.“

Mami. Luca stáhne nohy zpět pod deku, opře se o stěnu polštářů za zády a vtom si to najednou vybaví. Vzpomene si, co se stalo. Uvědomí si, kde jsou. Zatají dech a přitáhne si kolena k bradě. Pak si zakryje hlavu rukama a začne křičet – zvuky vycházejí z jeho drobného tělíčka, aniž by sám chtěl. Mami se rychle posadí, natáhne se k lampičce a snaží se nahmatat vypínač. Pokoj zalije světlo, Luca ho však vnímá jen přes zavřené okenice očních víček. Mami si ho přitáhne k sobě, zasune pod něj nohy, aby jí Luca spočíval schoulený na klíně, a oba tak dlouho zůstanou. Lydia se nesnaží utišit jeho křik ani pláč, jen ho pevně drží v objetí a zakrývá ho vlastním tělem. Jako by čekali, až se přežene hurikán. Když to nejhorší asi po čtvrt hodině pomine, Luca má pořád pocit, že mu v očích drhne písek, a nedokáže povolit klouby, ale aspoň může znovu dýchat. Nádech, výdech, nádech, výdech. Má opuchlý obličej.

Lydia vyleze z postele v jednom z dlouhých triček, která si koupila ve Walmartu, a Luca se zavrtí. Náhlé odloučení mu působí fyzickou bolest. Mami vezme z komody láhev s vodou a vrátí se k němu.

„Jsem tady,“ konejší ho. „Nikam nejdu.“

Luca se schoulí na bok. Lydia odšroubuje uzávěr, napije se a pak mu láhev podá. Černé vlasy má v jedné divoké změti. Luca zavrtí hlavou, ona se však nedá odbýt.

„Sedni si. Napij se.“

Když se Luca konečně posadí, Mami mu přiloží láhev ke rtům a nakloní ji tak, jak to dělávala, když byl malý.

„Někdo mi jednou řekl, že jediná dobrá rada na smutek je hodně pít. Protože všechno ostatní jsou jen chingaderas.“

Mami znovu řekla sprosté slovo! Od včerejška už podruhé. Luca zavře ústa, odsune flašku, ale ona mu ji znovu podá.

„Ještě trochu,“ přikáže mu.

Obličej má flekatý, ale suchý, pod očima tmavé kruhy. Takový výraz u ní Luca ještě nikdy neviděl a bojí se, aby jí to už nezůstalo. Jako by do ní zaseklo háčky sedm rybářů a teď všichni najednou tahali, každý na jinou stranu. Jeden za obočí, druhý za ret, třetí za nos, další za tvář. Mami je celá nakřivo. Otočí budík a podívá se na něj. Když se nakloní přes noční stolek, zlatý řetízek na krku se jí prověsí pod vahou Papiho snubního prstenu, mnohem těžšího než tři očka, která tam vždycky nosila. Znovu si ho zastrčí za lem trička.

„Čtyři čtyřicet osm,“ oznámí. „To jsme se moc nevyspali, co?“

Luca neodpoví. Napije se vody z láhve. Lydia si sepne rozcuchané vlasy do culíku, znovu vstane z postele a zapne televizi. Najde program, kde běží kreslený film v angličtině. „Můžeš si procvičovat,“ pobídne ho, i když on si nic procvičovat nepotřebuje. Anglicky umí výborně.

Lydia objedná snídani na pokoj: vejce, toasty a ovoce. Z představy jídla se Lukovi zvedne žaludek, a tak na to radši nemyslí. Zapíchne oči do televizní obrazovky a uvolní se. Má hlavu těžkou jako betonovou tvárnici a ucpaný nos. Začne dýchat ústy, ale když Mami vejde do koupelny a pustí sprchu, Luca vstane z postele a odcupitá pokojem za ní. Mami sedí na záchodě, a tak se posadí na okraj vany a čeká, až skončí. Pak ji vystřídá. Ne proto, že by tolik potřeboval, ale nechce být ve druhé místnosti sám. Zůstane tam sedět s trenýrkami u kotníků, dokud neuslyší vrznutí kohoutku a voda nepřestane téct. Postaví se a spláchne právě ve chvíli, kdy Mami odhrne závěs.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V prachu cest.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.