Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Cathy Bonidanová

Román z pokoje 128

Z francouzského originálu Chambre 128,
vydaného nakladatelstvím Editions de la Martinière v Paříži v roce 2019,
přeložila Hana Davidová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
jako svou 7725. publikaci.

Redakce Petra Stejskalová
Korektura Soňa Svobodová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Tisk a vazba Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

První vydání, Praha 2020

Chambre 128 © Editions de la Martinière, une marque de la société EDLM, Paris, 2019
Published by special arrangement with EDLM in conjunction with their duly appointed agent 2 Seas Literary Agency and co-agent Livia Stoia Literary Agency.
Translation © Hana Davidová, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved.

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

ISBN 978-80-7625-462-6 (ePub)
ISBN 978-80-7625-461-9 (pdf)
ISBN 978-80-7625-110-6 (print)

Všem románům, které jsme přečetli.
Všem těm, které ještě přečteme.

Protože po způsobu obchodníků s pískem naším životem trousí slova a věty, které nám doputují až do podvědomí.
A promění nás.
Naprosto nenápadně, ale nenávratně.

Tenhle příběh je pravdivý. Nebo téměř pravdivý…

Když se nám před očima odehrává část života, které jsme bezděčnými svědky, máme sotva nějakou moc nad tím, co se stane. Sledujeme zúčastněné a představujeme si jejich pocity, obavy i naděje.

Můžeme se samozřejmě někdy mýlit.

Může se ale také stát, že se cítíme být blízko pravdě a jsme zaujati posláním: posláním líčit den po dni události, které rozkrýváme. Jistě, riskujeme tím, že nás vyústění příběhu zaskočí.

A co když nás zklame?

I to se může stát.

Jestli tedy chcete takové riziko podstoupit a máte rádi nejistotu, přečtěte si jeden po druhém následující dopisy a v představách se přitom oddejte poklidnému tempu roznášení poštovních zásilek…

Pozměněna byla pouze místa a jména zúčastněných.

OD ANNE-LISY BRIARDOVÉ

Rue des Morillons, Paříž, 25. dubna 2016

Vážený pane,

omluvte prosím zpoždění, s jakým Vám tento balíček zasílám.

Kdyby ho v pokoji 128 hotelu Beau Rivage našel kdokoli jiný, hned by ho šel odevzdat na recepci; pokud byste ale hovořil s mými blízkými, řekli by Vám, jak můj přístup k některým věcem v běžném životě bývá občas nedbalý. Neberte prosím tu prodlevu jako známku pohrdání Vaší knihou. Tak to rozhodně není. Dokonce se Vám musím přiznat: přečetla jsem si ji.

Jakmile jsem v pokoji 128 otevřela noční stolek po pravé straně manželské postele, venkoncem velmi pohodlné, děkovala jsem nebesům za Vaši roztržitost. Jen si představte, že jsem si s sebou zapomněla vzít román, který by mi po ty víkendové dny trávené na břehu Atlantiku dělal společníka… Nedokážu usnout, dokud si nepřelétnu alespoň pár stránek, a jsem přímo nepříčetná, když je mi tohle potěšení odepřeno. Díky Vám nemusel můj manžel trpět mou mizernou náladou.

Zkrátka a dobře, na straně 156, mezi dvěma kapitolami, jsem našla adresu, na kterou Vám knihu zasílám. Dlouho jsem se rozmýšlela a, popravdě řečeno, můj muž i děti mě zrazovali, moje iniciativa se jim zdála „praštěná“ – abych použila slovník své dcery, kterou omlouvá jedině jejích šestnáct let.

Manžel řekl, že jde o nějaký starý, nakladatelstvími odmítaný rukopis, který autor odložil do šuplíku nočního stolku, aby se na něj chytil alespoň nějaký zoufalý čtenář. Můj syn si přisadil a podle omšelého stavu knihy a faktu, že je napsaná na starodávném psacím stroji, usoudil, že v hotelu leží už „věky“ a že by si ji její majitel „hezky dávno“ odnesl, kdyby pro něj něco znamenala.

Už jsem byla jejich argumenty málem udolaná, když jsem došla na stranu 164. Tam byla na okraji připsaná poznámka:

Co na tom vlastně záleží? Nevedou lži nakonec k pravdě? A nesměřují mé příběhy, ať pravdivé nebo lživé, ke stejnému cíli, není jejich smysl stejný? Co sejde na tom, jsou-li pravdivé či ne, když v obou případech vypovídají o tom, kým jsem byl a kým jsem. Často lépe prohlédneme toho, kdo lže, než toho, kdo říká pravdu.[1]

Ten úryvek byl pro mne velkým překvapením! Úplnou náhodou připadnu na neznámého autora a zjistím, že je také obdivovatelem spisovatele, kterého si cením nad ostatní. Tím, že jste mu ukradl těch pár vět, podtrhujete dvojznačnost svého textu. Zatímco jsem celých sto šedesát čtyři stran přemítala, jestli čtu fikci nebo příběh ze života, poslal jste mně osobně šalamounskou odpověď…

A pak jsem na poslední straně objevila básně, připsané nakloněným písmem, tužkou, se stopami po gumování, které svědčí o hledání přesných slov. Musím říct, že taková opravdu jsou. Protože když jsem je četla, vnímala jsem lehké mrazení, jaké člověk zakouší při pocitu, že verše musely být napsány přímo pro něj.

Myslím, že zrovna v tomhle okamžiku jsem se rozhodla oslyšet všechny rady svých blízkých a knihu poslat, aniž bych tušila, jestli směřuje ženě, muži, mladému člověku či starci, který s sebou po hotelech vláčel svůj rukopis, tak jako někteří věřící s sebou, kamkoli jdou, pro ochranu nosí Bibli.

Jediný způsob, jak se dobrat odpovědi, bylo svěřit tenhle balíček poště a doufat, že vynalézavý pošťák bude mít štěstí a nakonec Vás vypátrá (nikdy jsem zásilku s adresou bez jména neposílala a spoléhám na to, že mi pobavená zvědavost špatně placeného poštovního zaměstnance v celé věci pomůže).

Pokud byste byl tak laskav a mohl mi potvrdit příjem, napište mi prosím na adresu, kterou najdete na zadní straně obálky.

S poděkováním za to, že jste mi, i když nevědomě, poskytl tak příjemné čtení

Vás zdraví

Anne-Lise Briardová

[1] Z francouzského originálu La chute od Alberta Camuse přeložila Hana Davidová. (pozn. red.)

OD SYLVESTRA FAHMERA

Les Chayets, Lainville-en-Vexin, 2. května 2016

Právě jsem si už podesáté přečetl Váš dopis… Co říct, abyste tomu mohla porozumět? Ten můj rukopis… to by bylo dlouhé vysvětlování. A Váš dopis – psaný rukou a jen pro mě – vyvolává vzpomínky na dopisy, které jsem dostával jako dítě, když jsem trávil prázdniny na letním táboře. I písmo mé maminky bylo tak nakloněné a zbrklé, jako by toho chtěla stihnout co nejvíc odvyprávět, než přijde pošťák vybrat schránku. Moc ráda psala, ale měla k tomu jen málokdy příležitost. Můj odjezd jí tedy sloužil jako záminka, aby se té neústrojné činnosti, nad kterou všichni kolem ohrnovali nos, mohla plně oddat. Stejně jako Vy používala zastaralé a div ne zapovězené výrazy, protože byla přesvědčena, že inkoustovému peru nemůže běžná slovní zásoba stačit. Moc by se jí líbila Vaše prodleva, venkoncem a oslyšet! Dnes taková slova už nikdo neužívá, natož v neosobních mailech, které se tak přemnožují a zaplavují naše virtuální schránky…

Já si tedy znovu vychutnávám radost z nasazení, s jakým jsem mamince psal odpovědi a dával pozor, abych odchytil všechny pravopisné chyby a nepřesnosti, které by mi po návratu nezapomněla vytknout. Buďte prosím shovívavější než ona a nezapomeňte, že jsem už vyšel ze cviku.

Váš dopis mi byl předán teprve včera večer, protože adresa, kterou jste zjistila, patří mému kmotrovi, který naštěstí bydlí už padesát let na jednom místě…

Kdysi býval uznávaným šéfkuchařem, bylo pro něj nesmírně těžké smířit se s odchodem do důchodu a odloučit se od sporáku. A tak každý páteční večer zve do svého malého bytu v osmém patře pravidelné hosty na ochutnávku nových kulinářských výtvorů. Vezmete-li v potaz, že je mu dvaadevadesát let a zrak už mu příliš neslouží, uznáte, že přijmout jeho pozvání předpokládá odvážnou náturu… Pošťák je velkým stoupencem netypických gastronomických setkání, která můj kmotr pořádá, a velmi dobře zná celý dům a jeho obyvatele. Bylo pro něj tedy snadné pustit se do pátrání, a dokonce to uvítal. Poté, co balíček otevřel – a přečetl prvních pár stran –, neváhal, proběhl všech osm pater a vyptával se každého nájemníka, dokud se mu k té osiřelé adrese nepodařilo dohledat příjemce.

Kmotr si naštěstí vzpomněl na mé dávné literární pokusy. Odložil ten vzácný balík na kredenc, a než se rozhodl, že mi zavolá, nechal na něj padat prach.

Představte si, že když jsem balíček otevřel, jako bych přímo cítil slaný mořský vzduch a slyšel hukot přílivu a křik racků. Ten pocit se mě od té chvíle drží, což mě překvapuje o to víc, že ten kout Bretaně, kde jste rukopis objevila, neznám. Moře mě opravdu nikdy nelákalo a obecně vzato se cestování a s ním spojenému rozruchu vyhýbám.

Rád bych, abyste pochopila, jak je Váš objev výjimečný: jde o text, který jsem ztratil 3. dubna roku 1983 při své cestě do Montrealu. S arogancí svých třiadvaceti let jsem si jel pro rady ohledně psaní k jednomu svému známému, vyhlášenému literárnímu kritikovi. Abyste věděla, jakou hodnotu pro mě ten úžasný dárek od Vás má, a také abych dal za pravdu Vašemu synovi, musím přiznat, že jsem po rukopisu pátral několik měsíců, obrátil jsem se na leteckou společnost a ptal se nejrůznějších lidí, kteří by ho mohli najít. Psal jsem stevardům, letuškám i uklízečkám. Chodil jsem mezi obchodníky na montrealském letišti a po návratu i mezi těmi na letišti v Paříži. Doufal jsem, že by ho někdo z pasažérů mohl dát třeba do kavárny nebo odnést kritikovi, jehož jméno stálo na obálce. Nebylo to k ničemu! Musel jsem se rozloučit se svým prvním rukopisem, který se následkem této mrzuté události zároveň stal mým posledním.

A najednou se objevíte Vy! Třiatřicet let poté ho vytáhnete z nočního stolku v pokoji s vyhlídkou na moře někde v hotelu na konci světa ve Finistère… Musím Vám říct něco ještě neuvěřitelnějšího: původní rukopis končí na straně 156, tam, kde jste našla adresu mého kmotra. Tou dobou jsem totiž bydlel společně s dalšími studenty a měl obavy, že se budou mým literárním ambicím vysmívat, až mi přijde kniha zpátky.

Kdybyste tohle věděla, jistě byste si všimla, že od stránky 157 je styl plynulejší. Můj následovník knihu nedokončil jen tak; zdá, že to udělal s jistým nadáním.

Bohužel nejsem ani autorem veršů připojených na závěr… Patří asi tomu neznámému člověku, který můj rozpracovaný rukopis objevil, nejspíš pod sedadlem v letadle, dovolil si ho dokončit a poté ho zanechal na nejzazším cípu Bretaně. Tento muž (nebo žena, nemáme totiž nic, co by mohlo být v tomto směru vodítkem) neměl tolik slušnosti, aby mi své dodatky poslal, tak jako jste to udělala Vy.

Během let, která následovala, jsem se občas sám sebe ptal, jak by můj život vypadal, kdybych ten text tenkrát nenechal někde ležet. Pohrával jsem si s představou, že kostky osudu byly znovu vrženy a já jsem svou knihu úspěšně dokončil, nabídl ji nakladateli a poznal oslnivý vzestup mladého spisovatele, uctívaného literárním světem… Jak vidíte, uměl jsem si hýčkat nenaplněné mladické sny.

Když už mluvíme o nenaplněnosti – nezaznamenal jsem nic, co byste řekla k samotnému příběhu! Co takové mlčení může znamenat? Neznámá žena mi vrátí rukopis, i když to není její povinnost, poděkuje mi za hezké chvíle strávené jeho čtením, naznačí mi své zapálení pro literaturu, ale nepřidá vůbec žádný komentář…

Ale co! Zapomeňte na mé dětinské otázky. Děkuji, že jste mi poslala těch pár řádek, které teď se mnou zůstanou jako nostalgie po uplynulém mládí.

Sylvestre Fahmer

P. S. Všiml jsem si, že jste do balíčku vložila vizitku hotelu Beau Rivage, určitě si v něm zamluvím pokoj, kdyby mě jednoho dne chtěly neuvážené kroky dovést až tam.

P. P. S. Doufám, že omluvíte můj místy nejistý styl. Snažil jsem se, ale nedostatek tréninku od dob letních táborů je znát…

OD ANNE-LISY
SYLVESTROVI

Rue des Morillons, 5. května 2016

Milý Sylvestre,

děkuji Vám, že jste potvrdil přijetí té tak trochu zvláštní zásilky. Teď mám dojem, že jsem udělala dobrou věc, a jako většina lidí mám takové pomyšlení ráda. Stejně jako Vaše maminka mám zvláštní slabost pro psaní dopisů. Už dlouho nemám příležitost používat svůj dopisní papír, na dopisy mi ostatní odpovídají mailem nebo, ještě hůř, textovými zprávami. Ostatně, jak sám vidíte, nevyužila jsem telefonní číslo, které jste mi poslal, a dala jednou provždy přednost Vaší adrese, ze které je cítit kouzlo daného místa a francouzského venkova.

Chtěl jste znát můj čtenářský názor a já Vám ho řeknu. Dojala mě především zápletka. Ten příběh by se mohl zdát vyumělkovaný, ale není. Je v něm přemíra krásných citů, což ale díky tomu, že jsou líčeny mužskou postavou a je v nich tolik nepřesností ohledně ženské povahy, působí svěže. A nostalgické úvahy, které tu a tam trousí tak mladé postavy, v člověku zanechávají pocit naléhavosti, jako když do nového dne vstupuje s vědomím, že může být dnem posledním. Teď když vím, že Vám přísluší autorství pouze první části, mohu Vám bez okolků říct, že mě závěr zklamal.

Jistě, druhá část je, jak jste sám skromně připustil, psána s větší plynulostí. Styl je důraznější a propracovanější. Popisné pasáže jsou důmyslně rozprostřené tak, aby vnášely do textu poezii, aniž by narušovaly rytmus zápletky, z psaní je cítit profesionalita, kterou jsem na začátku nezaznamenala… To vše říkám bez obav, že by se Vás to mohlo dotknout, jelikož tato profesionální zručnost je zároveň textu na škodu. Chybí pak emoce, stejně jako dokonalé tváři schází osobitý šarm. Myslím, že mi rozumíte.

Zkrátka první autor vnesl do knihy čistotu a citlivost, které mě dokázaly rozechvět, druhý autor knihu obohatil o jazykovou vytříbenost, nad níž by zaplesal každý učitel mateřského jazyka.

Pokud Vám mohu něco radit – jedná se jen o zdvořilostní obrat, protože nečekám Váš souhlas: dokončete tu knihu! Chopte se znovu svého příběhu a svého práva dovést ho až do konce.

Ta poznámka připojená naším druhým autorem (promiňte mi to přivlastňovací zájmeno, vím, že se mě ten příběh nijak netýká) ukazuje, že si Váš rukopis vlastně přisvojil. Bez dovolení do něj vstoupil a připsal mu zakončení, které je obdivuhodné, ale jsem si jista, že na hony vzdálené tomu, jaké byste vytvořil sám. Když o tom tak píšu, zasnila jsem se nad představou, co by se stalo, kdyby se takoví dva lidé setkali: Vy, člověk velmi zjitřené citlivosti, a on, skvělý vypravěč, schopný vždy neomylně užít to správné slovo na správném místě. Některá setkání se ale uskutečnit nemohou, a tak svět možná přichází o mistrovská díla…

To jsou tedy, milý Sylvestre, mé čtenářské dojmy. Snad Vám pomohou k odhodlání román dopsat, protože věci, které necháváme nedokončené, nás provázejí životem jako chronická bolest, na niž nezabírají ani ta nejlepší analgetika.

Doufám, že si jednoho dne hotový román přečtu, protože na publikování není nikdy pozdě.

S pozdravem

Anne-Lise

OD ANNE-LISY
MAGGY

Rue des Morillons, 6. května 2016

Milá Maggy,

doufám, že naši „velcí“ dali před návratem do Paříže Tvůj dům do pořádku… Vím, jak dokáže člověka rozčílit, když nemůže po delší nepřítomnosti doma najít věci na svém místě. Během těch pár dní, které jsme tam po okolí strávili, jsem se snažila, seč jsem mohla, hlídat, kam chodí a s kým, znáš ale jejich schopnost mou ostražitost obelstít… Byla ve mně malá dušička, když jsme jim Tvůj dům přenechávali, i když jen na krátké tři dny.

Tak jako tak se vrátili nadšení svou zatím nepoznanou nezávislostí a ještě jednou Ti děkují. A co se nás týče, my si užili mořského vzduchu i dokonalých služeb hotelu, který jsi nám doporučila. Cítit se jako na prázdninách je pro mámu od rodiny hotová vzácnost!

Ještě k tomu hotelu – chtěla bych Tě požádat o jednu laskavost. Když jsme se ubytovali v pokoji číslo 128 s tím krásným výhledem, který znáš, objevila jsem v nočním stolku zapomenutý rukopis. Až sem to může působit jako možná zábavné, ale nijak zvlášť výjimečné a ani se nebudeš divit, že jsem ten rukopis poslala jeho majiteli.

A právě tady to začíná být zajímavé: představ si, že dotyčný autor ten příběh nedokončil, jeho závěr napsal neznámý člověk, nejspíš ten, kdo v pokoj 128 bydlel přede mnou. Jaká je podle Tebe pravděpodobnost, že dva autoři, kteří se nikdy nesetkali, spojí své nadání a vytvoří ucelené dílo?

Už jsi asi uhádla, co bude dál… Mohla bys, ve jménu přátelství s vedoucí hotelu, zjistit kontakt na osobu, která měla pokoj pronajatý před námi? Bude jistě namítat, že musí zachovat mlčenlivost, kterou člověk od takového zařízení očekává. Ale komu jinému než Tobě by se ji mělo podařit přesvědčit? To nejsou žádné lichotky, spíš můj skutečný obdiv k Tvým přesvědčovacím schopnostem.

Doufám, že nám to vyjde a do léta se uvidíme. Už se těším na Tvoje vyprávění o cestě a dojmy ze zemí, jimiž jsi brázdila.

Brzy na viděnou!
Posílám pusu

Lisou

P. S. Situace v kanceláři se nezlepšila. Pokud jsi ve vzdálených končinách narazila na nějaký prudký a pitvou nezjistitelný jed, pošli mi toho zázraku rovnou sud… Od svého návratu Bastiena nesnáším ještě víc a je načase s touhle nevraživostí nějakým rozhodným činem skoncovat!

OD SYLVESTRA
ANNE-LISE

Les Chayets, 9. května 2016

Nečekal jsem, že se ozvete tak rychle, a skutečnost, že dáváte přednost dopisování, mě povzbuzuje k tomu, abych Vám také odpověděl obratem. Popravdě řečeno mám u svého telefonu už dva roky vypnuté zvonění a hovory přesměrované na záznamník, ze kterého se ozývá obranný vzkaz. Mám neutuchající potřebu ticha.

Teď večer je dům prázdný, a když jsem sám, můžu se zhluboka nadechnout. Moje žena má ve zvyku bez ustání spěchat od jedné činnosti ke druhé a v tuhle chvíli nejspíš bude na hodině gymnastiky, zkoušce divadelního spolku, schůzi výboru pro pořádání oslav anebo si někde v restauraci užívá večeři s kamarádkami. Věřte mi, že tahle zběsilá činorodost našemu vztahu zajistila dlouhé trvání daleko lépe než všechny terapie, které bychom mohli podstoupit.

Četla jste můj jediný román a musela jste z něj vycítit můj silný sklon ke klidu a zahálce. Častá nepřítomnost mé ženy mi umožňuje obě tyto potřeby skutečně naplňovat. A naše dcera, ta, jak se říká, už opustila hnízdo a po svém si létá skoro na druhém konci světa, usadila se totiž v Kanadě… Vím, že jste se na mou rodinu neptala, ale jelikož já tu Vaši už trochu znám, považoval jsem za vhodné naše pozice vyrovnat.

Už pár dní se na Vaši radu snažím postrčit svůj rukopis do 21. století. Ano, ano, čtete dobře. Dal jsem se znovu do první části, naťukané kdysi na stařičkém psacím stroji, který dožívá na zaslouženém odpočinku na půdě jednoho sběratele. To, že se prsty dotýkám klávesnice počítače a vidím, jak se text objevuje na nových stránkách, dělá z mého původního příběhu něco cizího a vzdáleného, jako když se zrána rozpomínáme na sen, který nás v noci čímsi rozrušil. Takový obrázek se hodí, protože to naivní a směšné dobrodružství v sobě nemá nic z velkolepých hrdinských romancí, které ovlivnily generace čtenářů. Nicméně si zaslouží, abych mu po celé té době, kdy mi leželo v hlavě, vzdal alespoň nepatrný hold.

Teď se na to všechno dívám Vašima očima a promíjím Vám slovo „vyumělkovaný“, které se mě sice mohlo dotknout, ale neznamená to, že není namístě. Sám se divím, jak jsem mohl napsat některé stránky jako vystřižené z červené knihovny, když mi připadalo, že věkem už patřím do kategorie mužů, a ne nějakých adolescentů. Máte ovšem pravdu, že svou nevinností a naivitou příběh vyvolává pocit sounáležitosti, blízkosti. Musí nás být hodně takových, kteří si neseme vzpomínky na zmařené lásky, a když už jsme je nemohli dál žít, alespoň jsme o jejich trvání snili.

Poradila jste mi, abych pokračoval v psaní, a já doufám, že jste si také vědoma své odpovědnosti. Využívám toho tedy a rovnou Vás žádám o pomoc: mohl bych Vám dát svůj text k přečtení, až ho dokončím?

Pochopím, jestli odmítnete. I když Vás neznám, přímo vidím, jak se při čtení těch slov mračíte a máte mě za troufalce. Reagoval bych stejně, kdyby byly naše role obrácené…

Sylvestre

P. S. Zmínila jste se o neznalosti ženské povahy… Co tím myslíte?

OD MAGGY
ANNE-LISE

Pointe des Renards, Le Conquet, 13. května 2016

Nazdárek Lisou!

Můžeš mi říct, do čeho ses to zas pustila? A co to kuješ za pikle? Zdá se, že ses inspirovala tím, jak jsme slídily, když nám bylo deset a byly jsme obě zkažené postavami z knížek Enid Blytonové.

Jsem ale moc ráda, že můžu oprášit čapku detektiva, tak jsem Tvé žádosti hned vyhověla a pádila za Agathou. Ta je, jak se na slavnou jmenovkyni sluší, vášnivou čtenářkou Agathy Christie a ohledně prozrazení jména Tvého předchůdce nedělala těžkosti. Abych ale jejímu hotelu nepošramotila reputaci, poradila jsem jí, ať hosta kontaktuje sama a zeptá se ho.

Šlo to ráz na ráz. Dotyčný mladý muž strávil se svou snoubenkou v hotelu pouze jednu jedinou noc a svěřil se, že i když knihu v nočním stolku zahlédl, na její prolistování neměl opravdu vůbec čas. Ty dvě hrdličky knihu ze stolku ani nevyndaly a neuznaly za nutné dát o ní vědět na recepci… Za svou nedbalost se omlouvali a Agatha je musela ujišťovat, že se nedopustili žádné chyby.

Nebruč, holka, víš, že se jen tak nedám… Zavolaly jsme tedy ženě, která v pokoji 128 bydlela těsně před mladým párečkem. Představ si, že ta osoba by klidně přísahala na Bibli (nebo jinou knihu patřičně významnou na to, aby byla vázaná v kůži), že v pokoji žádný rukopis nebyl. Bydlela v něm celý týden, a tak si to tam okupovala po svém. Je velká čtenářka a všechno čtivo si srovnala do dvou nočních stolků, které byly v době jejího příchodu prázdné.

Agatha, ten Sherlock Holmes v sukních, mi slíbila, že zítra ráno svolá všechen personál, aby za mé přítomnosti vyslechla případné svědky a záhada mohla být rozluštěna. Stal se tak ze mě doktor Watson a jako takový Ti podám přesný raport o té zvláštní podívané. Prozatím Ti k tomu nemůžu říct nic víc, ale měla bys vědět, že bretaňští detektivové jsou v plné pohotovosti a Tvůj případ dotáhnou do konce, i kdyby měli přijít o spánek nebo nějakou jinou činnost, kterou si s nimi lidé obvykle spojují, jako je lov mořských šneků nebo pojídání klobásek omotaných palačinkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Román z pokoje 128.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.