Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Eva Malíková

PÉČE O SENIORY V POBYTOVÝCH ZAŘÍZENÍCH SOCIÁLNÍCH SLUŽEB
2., aktualizované a doplněné vydání

Recenzent: Prof. MUDr. Štefan Krajčík, CSc.

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Photo © depositphotos.com 2020
Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7660. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 304
2. vydání, Praha 2020

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1639-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1638-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-2030-7 (print)

Seznam zkratek

AAK

alternativní a augmentativní komunikační techniky

ADL

test základních denních činností podle Barthelové (Activity Daily Living)

AIDS

syndrom získaného selhání imunity (acquired immune deficiency syndrome)

CMP

cévní mozková příhoda

ČAS

Česká asociace sester

DMO

dětská mozková obrna

DS

domov pro seniory

DZR

domov se zvláštním režimem

EU

Evropská unie

EQ

emoční inteligence

FM

Feldenkraisova metoda

FG

Focus Groups

GDPR

General Data Protection Regulation

IADL

test instrumentálních denních činností (Instrumental Activity Daily Living)

ICN

Mezinárodní rada sester

IFSW

Mezinárodní federace sociálních pracovníků

IP

individuální plánování

KPSS

komunitní plánování sociálních služeb

KZK

kontinuální zvyšování kvality

LDN

léčebna dlouhodobě nemocných

MMSE

test kognitivních funkcí podle Folsteina, krátká škála mentálního stavu (Mini-Mental-State-Examination)

MPSV ČR

Ministerstvo práce a sociálních věcí České republiky

MZ ČR

Ministerstvo zdravotnictví České republiky

NGS

nazogastrická sonda

NJS

nazojejunální sonda

OOPO

opatření omezující pohyb osob

OR

obličejové reflexe

OSN

Organizace spojených národů

PBM

psychobiografický model

PEG

perkutánní endoskopická gastrostomie

PMK

permanentní močový katétr

PŽK

periferní žilní katétr

RLP

rychlá lékařská pomoc

SRR

slovní reproduktivní reflexe

SR

situační reflexe

TR

tělové reflexe

ÚP ČR

Úřad práce České republiky

ÚZIS

Ústav zdravotnických informací a statistiky

VZP

Všeobecná zdravotní pojišťovna

WHO

Světová zdravotnická organizace (World Health Organization)

ZR

zopakované reflexe

ZZS

zdravotnická záchranná služba

Poděkování

Děkuji panu prof. MUDr. Štefanu Krajčíkovi, CSc., za cenné rady a připomínky k dokončení publikace.

Děkuji paní Mgr. Vlastě Wirthové, vedoucí zdravotnické redakce Grada Publishing, a. s., za velmi vstřícnou spolupráci během celé práce na aktualizaci publikace.

Děkuji všem ostatním zainteresovaným pracovníkům nakladatelství Grada Publishing, za spoluúčast a práci na všech činnostech spojených s aktualizací publikace.

1Stárnutí, stáří a sociální gerontologie

Dobrý den, stáří

Dobrý den, sestro stáří!

Ach, viděla jsem Tě přicházet zdaleka

a nepodala jsem Ti ruku.

Dlouho jsem Tě nevlídně pozorovala.

Zdála ses mi škaredá, nešťastná, jako kdybys stále nosila smutek

a jako bys táhla za sebou pytel bídy,

hořkých dnů, samoty, zchátralosti.

Ne, nechtěla jsem, aby ses ke mně přiblížila!

Ty však stojíš těsně vedle mne, dotýkáš se mne.

Musím si asi zvyknout na Tvou společnost, protože mne už nikdy neopustíš.

Sbohem mládí! A navždycky!

Budeš zabírat stále více místa v mém životě,

a proto s proměnou svého srdce

volám teď na Tebe ve vší upřímnosti: „Sestro moje“,

teď, když Tě vidím zblízka,

objevuji Tvůj půvab,

máš zkušenosti a všechno, jak má být,

dáváš věcem opravdový význam a milost,

osvobozuješ od strojenosti, zbytečnosti, pýchy

a vnášíš mě do pravdy.

Mé tělo chátrá, má duše je však lehčí, aby se mohla lépe vznést.

Sestro stáří, přijímám Tě a mám Tě ráda,

protože jsem díky Tobě volnější a pomalu se přibližuji k Bohu.

Paní G., 85 let

in Pichaud, C., Thareaunová, I. Soužití se staršími lidmi. Praha: Portál, 1999, s. 17

1.1O stárnutí, stáří a seniorech

„Každý člověk si přeje dlouhý život, ale nikdo nechce být starý.“ Jonathan Swift

Život nás všech probíhá od narození až do okamžiku smrti v určitých vývojových etapách. Každá etapa má své zákonitosti, které z ní vyplývají, ovlivňují kvalitu, způsob a rozsah našeho života a my se jim musíme poměrně zásadním způsobem přizpůsobit a zohledňovat je. Každé vývojové období nám dává určité možnosti a v něčem nás zase naopak limituje. To platí i pro období stárnutí a stáří. To si ale vždy neuvědomujeme, a tak je všeobecně stáří chápáno spíše negativně, z pohledu ztrát možností a radostí života, naděje, optimismu, omezení. Stáří ale takové být nemusí. Všeobecný pohled na seniory a stáří je hodně rozšířen pouze jednostranně. Většina lidí si při zmínce o stáří představí nesoběstačnou osobu, neschopnou samostatného života, závislou na pomoci jiné osoby při všech běžných činnostech, pro kterou je ideální umístění do ústavní péče.

Pro mnoho dalších lidí je ale naopak stáří jedním z nejkrásnějších životních období, kdy mají volný prostor k realizaci všeho, co zatím v životě z různých důvodů nestihli. Člověk, který umí využít šancí každého dne, umí i zdravě a pohodově stárnout. Proto se hovoří o umění stárnout. Je to záležitost, která se týká osobně každého z nás.

Poskytování sociální služby seniorům utvrzuje mnoho osob a pracovníků v domnění, že tento model nesoběstačnosti ve stáří se musí automaticky týkat všech. Platí sice neoddiskutovatelný fakt, že od okamžiku narození začínáme stárnout a pomalu se ke stáří každým dnem přibližujeme, ale hodně záleží na každém člověku, jak se na stáří připraví a jak u něj stárnutí a stáří bude probíhat.

Stáří je charakterizováno podle různých kritérií.

Členění věkových kategorií v dospělosti a ve stáří

Věk je považován za jednu ze základních charakteristik člověka. Jde o důležitý ukazatel. Samotný věkový údaj nemá dostatečnou vypovídací hodnotu, a to zejména ve stáří. Věkové kategorie jsou členěny několika odlišnými způsoby.

Světová zdravotnická organizace (WHO) vychází z 15letých věkových cyklů a podle nich uvádí následující rozdělení:

■30–44 let dospělost

■45–59 let střední věk (nebo také zralý věk)

■60–74 let senescence (počínající, časné stáří)

■75–89 let kmetství (neboli senium, vlastní stáří)

■90 let a více patriarchum (dlouhověkost)

V současné době je hodně rozšířené a používané členění podle Mühlpachra (2004):

■65–74 let – mladí senioři (problematika penzionování, volného času, aktivit)

■75–84 let – staří senioři (změna funkční zdatnosti, atypický průběh nemocí)

■85 a více let – velmi staří senioři (problém soběstačnosti a zabezpečenosti)

Charakteristika stárnutí

Období stárnutí a stáří je všeobecně pojímáno a chápáno negativně, s obavami. Obecně jsou očekávány problémy, omezení v důsledku ztráty soběstačnosti, snížení mentálních funkcí, kontaktů s okolním prostředím, ztráty možnosti seberealizace. Obavy a očekávání vedou také ke strachu z ponížení, ztráty lidské důstojnosti a ztráty respektu především při nesoběstačnosti. Tyto obavy nejsou zcela opodstatněné, protože při fyziologickém průběhu stárnutí a stáří nedochází automaticky a vždy k popsaným problémům. Závisí tedy na konkrétním průběhu stárnutí. Pacovský (1990, s. 30, in Jarošová, 2006, s. 8) rozlišuje dva typy stárnutí: stárnutí fyziologické a patologické.

Fyziologické stárnutí probíhá přirozeně, tvoří normální součást života jedince. Jde o zákonitou epochu ontogeneze, tj. vývoje jedince od oplození až po zánik (Vokurka, Hugo, 1998, s. 318).

Patologické stárnutí se může projevovat několika různými způsoby: předčasným stárnutím, nepoměrem mezi kalendářním a funkčním věkem, kdy kalendářní věk je nižší než věk funkční. Patologické stárnutí se mj. projevuje sníženou soběstačností.

Stárnutí a stáří jsou mnoha odborníky různě vyjádřeny a charakterizovány.

Přehled definic stárnutí

■Stárnutí je specifický, nezvratný a neopakovatelný biologický proces, který je univerzální pro celou přírodu a jehož průběh je nazýván životem. Délka života je přitom geneticky determinovaná a pro každý druh specifická (Topinková, Neuwirth, 1995, s. 13).

■Wievegh (in Jarošová, 2006, s. 8) definuje stárnutí jako souhrn pochodů, především biofyziologických, probíhajících v čase. Jde o biologickou zákonitost, jejíž podstatou jsou postupné biofyziologické změny v organismu. Nevratnost těchto změn způsobuje zánik organismu, smrt. Stárnutí rozlišuje biologické, psychologické a sociální. Výsledným stavem stárnutí je vlastní stáří.

■Langmeier a Krejčířová (2006, s. 202) popisují stárnutí jako souhrn změn ve struktuře a funkcích organismu, které podmiňují jeho zvýšenou zranitelnost, pokles schopností a výkonnosti jedince, jež kulminují v terminálním stadiu a ve smrti.

■Podle Prchlíka (1969, s. 4, in Jarošová, 2006, s. 8) je stárnutí plynulý, pozvolný, přirozený, zákonitý fyziologický proces, ve kterém dochází ke změnám v organismu i v psychice člověka. Prchlík charakterizuje lidi jako různé, lišící se navzájem a s odlišným průběhem stárnutí.

■Weber a kol. (2000, s. 13) uvádějí, že stárnutí a stáří je na konci přirozeného vývojového procesu každého individua. Stárnutí hodnotí jako proces, kdy nastupují v jednotlivých orgánech na všech úrovních specifické degenerativní, morfologické a funkční změny. K nástupu těchto změn dochází v různou dobu a pokračuje různou rychlostí. Tento proces hodnotí jako disociovaný, dezintegrovaný a asynchronní. Rychlost stárnutí je geneticky zakódována. Jde o multifaktoriální typ dědičnosti.

Přehled definic stáří

■Stáří je zákonitým a dovršujícím procesem vývoje člověka (Bartko, 1984, s. 372, in Jarošová, 2006, s. 9).

■Haškovcová (1990, s. 58) charakterizuje stáří jako přirozené období lidského života, vztahované k životnímu období dětství, mládí a době zralosti. Zdůrazňuje, že stáří není nemoc, ale přirozený proces změn, které trvají celý život, ale více zřetelné jsou až v pozdějším věku.

■„Stáří není choroba, je však spojeno se zvýšeným výskytem nemocí a zdravotních potíží. Kromě smrti je hlavní hrozbou chorob ztráta soběstačnosti.“ Ta se s přibývajícím věkem výrazně snižuje, a starý člověk si tak nemůže své základní potřeby plně saturovat sám, což vede ke zvýšené závislosti na jiných lidech a mnohdy k nucené životní změně (Mühlpachr, s. 39).

■Konečnou etapou procesu stárnutí, tedy konečnou etapou geneticky vyměřeného trvání života, je období, kterému říkáme stáří. S definicí stáří jsou obtíže a po staletí se jej snaží definovat umělci, filozofové a v poslední době také přírodovědci. Dnes se ve většině zemí používá 15letá periodizace lidského věku, jak ji navrhla Světová zdravotnická organizace (Topinková, Neuwirth, 1995, s. 17).

■Podle Kalvacha (1997, s. 18, in Jarošová, 2006, s. 8) je stáří důsledkem a projevem geneticky podmíněných involučních procesů modifikovaných dalšími faktory (nemocemi, životním způsobem a životními podmínkami) a je spojeno s řadou významných sociálních změn (osamostatnění dětí, penzionování, změny sociálních rolí). Kalvach stáří člení podle tří hledisek: biologického, sociálního a kalendářního.

Podle Jarošové (2006, s. 10) má stáří vysoce individuální charakter s velkými rozdíly. Popisuje stáří jako tzv. biologické, psychologické a sociální. Pacovský (1981, s. 60–61, in Jarošová, 2006, s. 10) seznamuje se společnými fenomény, které vytvářejí charakteristické znaky celého procesu stárnutí:

■Stárnutí a stáří má svou anatomii a fyziologii a vyznačuje se morfologickými a funkčními změnami, mezi nimiž existuje určitá souvislost. Změna struktury má za následek změnu funkce.

■Stárnutí je proces disociovaný, dezintegrovaný a asynchronní. Proces stárnutí nastupuje v různé době a pokračuje různou rychlostí, přičemž jednotlivé orgány nestárnou stejně rychle.

■Proces stárnutí je individuální, každý jedinec stárne jinak. Kalendářní věk se nemusí krýt s věkem funkčním.

■Typickým fenoménem stárnutí je charakter funkčních změn (funkční involuce, regrese), které jsou primární (na úrovni buněk, tkání, orgánů) a sekundární (na základě již proběhlých patologických procesů).

■Stárnutí je důsledkem vzájemného působení zděděných vlastností – genetických informací a faktorů vnějšího prostředí, ve kterém člověk žije a pracuje.

Střední délka života

Střední délka života (synonymum: pravděpodobná nebo očekávaná doba dožití, angl. life-span) je veličina, která nás informuje o tom, kolika roků se s vysokou pravděpodobností dožije právě narozené zdravé dítě. V České republice je střední délka života žen 78,1 roku, u mužů je to 71,5 roku (Haškovcová, 2006, s. 11).

Teorie stárnutí aneb Proč stárneme?

„Člověk není stvořen k tomu, aby život chápal, ale aby jej žil.“

George Santaynay

Odpovědět na otázku: „proč stárneme“, není jednoduché. Ani zde totiž není situace zcela jednoznačná; pro stárnutí organismu existuje celá řada teorií, které na určitém podkladu objasňují jeho důvody. Teorie o příčinách stárnutí jsou vysvětlovány a chápány z pohledu biologických změn, ale také sociálních a psychologických vlivů.

Weber a kol. (2000, s. 13–15) uvádějí, že teorie stárnutí je možné rozdělit do dvou hlavních skupin:

■stochastické teorie – jejich podstatou je předpoklad, že děje spojené se stárnutím jsou náhodné a s věkem přibývá poruch buněčného selhání

■nestochastické teorie – vycházejí z principu, že stárnutí je geneticky předurčeno

Jarošová (2006, s. 15) popisuje:

■sociální teorie – vztahují se ke stárnutí a stáří a jsou ovlivňovány strukturou společnosti a příslušnou sociální změnou; postoj k seniorům je ovlivněn jejich počtem; ve společnosti, v níž žije vysoké procento seniorů, je vyšší riziko jejich devalvace a naopak, ve společnosti s nízkým zastoupením se senioři těší vyššímu sociálnímu statusu; sociální teorie zahrnuje teorii aktivity, teorii neangažovanosti a teorii kontinuity a diskontinuity

Přehled teorií stárnutí uzavírá Jarošová (2006, s. 15) shrnutím, že stárnutí je děj multifaktoriální, sestávající ze základu genetického a z procesů zevních a vnitřních vlivů. Dále připomíná, že všechny teorie jsou v praxi neprověřené a nezohledňují všechny ovlivňující faktory (determinanty). Každá teorie se zaměřuje pouze na dílčí oblast.

Životní změny ve stáří

V organismu probíhá ve stáří řada změn. Venglářová (2007, s. 12) je popisuje na třech úrovních: tělesné, psychické a sociální (tab. 1).

Tab. 1 Přehled změn ve stáří (podle Venglářová, 2007, s. 12)

Tělesné změny

Psychické změny

Sociální změny

změny vzhledu

zhoršení paměti

odchod do penze

úbytek svalové hmoty

obtížnější osvojování nového

změna životního stylu

změny termoregulace

nedůvěřivost

stěhování

změny činnosti smyslů

snížená sebedůvěra

ztráty blízkých lidí

degenerativní změny smyslů

sugestibilita

osamělost

kardiopulmonální změny

emoční labilita

finanční obtíže

změny v trávicím systému

(v trávení, vyprazdňování)

změny vnímání

změny vylučování moči

zhoršení úsudku

změny sexuální aktivity

Reakce stárnoucího člověka na tyto změny, a jakým způsobem se s nimi bude srovnávat, jsou ovlivněny hlavně jeho osobností, životními zkušenostmi, výchovou, vzděláním, prostředím, ve kterém žije, reakcemi okolí, jeho možnostmi. Podle Venglářové (2007, s. 15) se člověk „učí způsobům chování v určité době a na určitém místě“. Od okamžiku, kdy si člověk uvědomí, že stárne, začíná problém jeho psychologické adaptace na stáří. Jeho postoj může mít konstruktivní přístup, někteří si vytvoří závislost na okolí, ale může se i stát, že vůči všemu a všem zaujme postoj nepřátelský.

Obecné charakteristiky stárnoucí osoby

■Projevuje se celkový úbytek sil a jednotlivých schopností jedince.

■Snižuje se výkonnost a zvyšuje se potřeba větší přípravy, podpory a koncentrace na provádění jednotlivých činností (to se začíná projevovat nejprve při provádění neobvyklých a náročných činností a postupně se může vyskytovat u stále méně náročných situací).

■Zvyšuje se potřeba odpočinku, poskytování podpory a pomoci.

■Mění se žebříček životních hodnot a potřeb u seniora (častými projevy jsou vyšší potřeba lásky, jistoty, bezpečí, touha po upevnění citových vazeb aj.).

■Dochází ke změnám v psychickém stavu a emočních projevech jedince.

Aspekty stárnutí

Jak již bylo zmíněno, vlastní průběh stárnutí a stáří je ovlivněn celou řadou okolností (tělesné změny, psychické a sociální vlivy). To rozhoduje, jak u konkrétního jedince stárnutí fyzicky probíhá a jak se s ním dotyčný člověk vyrovnává. Podle toho se rozlišují sociální, biologické a psychologické aspekty stárnutí. Často se také uvádí spojení sociálních a psychologických aspektů jako psychosociálních, což je vzhledem k těsné blízkosti a provázanosti logické. Současně je třeba připomenout další těsné spojení, a to mezi aspekty biologickými a psychickými. Vliv tělesných změn na psychiku je nesporný. Potvrzuje se tak známé úsloví, že všechno souvisí se vším.

Biologické aspekty stárnutí

Znamenají průběh typických tělesných změn ve stárnoucím organismu. Změny probíhají odlišnou rychlostí a intenzitou u jednotlivých osob a souvisejí se vznikem a výskytem nemocí obvyklých ve stáří.

Typické projevy a rysy biologického stárnutí

Typickými obecnými projevy stárnutí jsou celkové snížení výkonnosti všech funkcí, atrofie (úbytek původní funkční tkáně a nahrazení jinou) a změny reakcí organismu na určitou zátěž. Jarošová (2006, s. 22–24) uvádí celkový přehled typických biologických změn během stárnutí, např. zvyšuje se celková atrofie (postihuje všechny orgány a tkáně), snižuje se elasticita orgánů a tkání, snižuje se funkce endokrinních žláz a vzniká hormonální nerovnováha, mění se distribuce tělesných tekutin, zvyšuje se obsah tělesného tuku a mění se ukládání vápníku v těle, zmenšuje se postava v důsledku zmenšení meziobratlového prostoru, v minerálovém hospodářství klesá ukládání vápníku v kostech, snižuje se elasticita a výkonnost kosterního svalstva, snižuje se činnost nervového systému, dochází k poruchám spánku, klesá výkonnost oběhového systému, vylučovacího systému, respiračního systému, snižují se funkce smyslových orgánů a mnoho dalších.

Psychické aspekty stárnutí

Stáří je dále ovlivněno psychickými aspekty. Kromě situací patologického stárnutí není důvod, aby psychické aspekty významně negativně ovlivňovaly kvalitu života stárnoucího a starého jedince. Spíše se často poukazuje na souvislost mezi tělesnými (biologickými) změnami a psychickými změnami. Tzn., že gradující tělesné změny jsou seniorem negativně prožívány a následně se projevují psychickými změnami. V některých případech mohou tělesné změny vést ke změnám intelektovým.

Obecně je ale předpoklad, že v psychické oblasti a rysech osobnosti by nemělo ani přes pokračující věk docházet k zásadním změnám. Změny v psychické oblasti při fyziologickém stárnutí nastupují pozvolna.

Typické změny v psychické oblasti a intelektových schopnostech

Jarošová (2006, s. 24–28) poukazuje na tyto aspekty:

■snížení kognitivních a gnostických funkcí (zvýšené zapomínání, snížení schopnosti paměti, koncentrace, výbavnosti, zapamatování nových informací, schopnosti rozpoznat viděné předměty, rozumět slyšeným zvukům)

■snížení fatických funkcí (tj. snížení funkce řeči, pokles schopnosti cokoli pojmenovat, porozumět řeči)

■snížení výkonnosti intelektových funkcí

■zvýšená emoční nestabilita až labilita, výkyvy nálad, proměnlivost rozhodnutí a postojů, změny požadavků

■někdy naopak citová oploštělost ve stáří, ztráta schopnosti citových prožitků

■celkové povahové změny (z pozitivních vlastností do neutrálních nebo až do silně negativních, nebo úplně opačně: z negativních vlastností a postojů do neutrálních či do pozitivních; např. dříve laskavý člověk je najednou neochotný, nevstřícný, reaguje tak, jak nikdy v průběhu svého života nereagoval, nebo naopak; jeho postoj je překvapením pro blízké osoby)

■zvýraznění povahových vlastností a osobnostních projevů, většinou těch negativních

■celkový nebo částečný pokles zájmu seniora; buď ve všech oblastech života, nebo jen v některé (projevy: apatie, rezignace, sociální izolace, neochota zapojit se do jakékoli činnosti a být aktivním apod.)

■změny v pořadí životních hodnot (orientace na rodinu, zdraví, duchovní hodnoty)

■změny potřeb a jejich pořadí (souvisí se změnou životních hodnot, větší orientace na uspokojení potřeby lásky, sounáležitosti, duchovních potřeb a spirituality)

■změna zájmů a potřeby jejich uspokojení (často klesá, ale naopak také se probouzí zájem o nové oblasti a činnosti – souvisí s více okolnostmi)

■tendence k bilancování svého života a posuzování situací s časovým odstupem, z nadhledu

■snížená schopnost adaptace na změny, nové a náročné situace

Sociální aspekty stárnutí

Stárnutí a stáří je také ovlivněno sociálními aspekty. Těch je celá řada. Pokud budeme na stáří nahlížet očima teorie psychosociálního vývoje E. H. Eriksona, musíme akceptovat, že nejdůležitějším úkolem každého jedince ve věku nad 60 let je potřeba dosáhnout integrity v pojetí vlastního života. Podle Eriksona každý člověk v tomto věku řeší konflikt mezi integritou a zoufalstvím. Pro dosažení integrity jsou nezbytné základní podmínky: pravdivost, smíření a kontinuita. Správné zpracování tématu integrity vede k tomu, že senior přijme globálně celý svůj život a akceptuje jeho smysl. Přijímá své stáří, životní chyby a omyly, nesplněná přání a nedosažené cíle. Akceptuje sám sebe takového, jaký je, neodsuzuje se, odpouští si. To mu dává prostor svobodně a důstojně dožít. Jinak nemůže dosáhnout integrity.

Nezpracování nebo nezvládnutí tohoto tématu vede k postupně se rozvíjejícím psychickým změnám a změnám rysů osobnosti. V konfliktu podle Eriksona zvítězilo zoufalství. Realita se stává neúnosnou, a tak změna psychických funkcí a projevů v chování pomáhá přežívat období stáří, ale neumožňuje jeho důstojné prožití.

Sociální aspekty ovlivňující stáří jsou všeobecně velmi známé a citované v literatuře i dalších informačních zdrojích.

Nejvýznamnější nepříznivé sociální aspekty

■odchod do důchodu (často hůře zvládají muži, kteří nemají zájmy, koníčky a jakékoli jiné aktivity)

■omezení sociální integrace ve společenských, kulturních a jiných aktivitách a činnostech

■změna ekonomické situace seniorů (zhoršení finančního zabezpečení, limitace výší penze atd.)

■generační osamělost (úmrtí partnera nebo stárnutí osamělé osoby)

■zhoršená možnost kontaktů s přáteli a jinými osobami, zhoršení participace na dříve vykonávaných oblíbených činnostech

■sociální izolace (z mnoha příčin – omezení rodinných kontaktů, úbytek přátel z důvodu jejich nemoci, úmrtí)

■strach z osamělosti a nesoběstačnosti

■fyzická závislost (z důvodu nemoci, pohybového omezení, smyslového omezení apod.)

■nutná, ale nevyhovující změna životního stylu

■vliv ageismu

■stěhování

Podle Jarošové (2006, s. 31) jsou nejvýznamnější pozitivní sociální aspekty:

■funkční rodina, dobré rodinné vztahy a pevná citová pouta

■plánovaná ekonomická příprava na zabezpečení stáří (zajištění vhodného bydlení, penzijní připojištění atd.)

■plánovaná příprava na vyplnění volného času (zájmy, koníčky, dohodnutá forma občasné výpomoci atd.) a efektivní nakládání s volným časem

■možnost uspokojení potřeb seniora

1.2Gerontologie a další obory

Oblastí a problematikou seniorského věku se zabývají obory gerontologie (člení se na gerontologii experimentální, sociální a klinickou) a geriatrie. Další obory vztažené k problematice seniorů jsou gerontopsychologie a gerontopedagogika.

Haškovcová (2006, s. 9) popisuje jednotlivé obory:

■Gerontologie – je věda o stárnutí a stáří. Weber (2000, s. 11) ji charakterizuje jako „novou gerontologii“, jejímž cílem není jen zabývat se degenerativními onemocněními ve stáří, ale především základními fyziologickými mechanismy stárnutí, jež působí na funkční zdatnost jedince. Weber dále poukazuje na fakt, že mezi procesy normálního stárnutí a chorobnými pochody jsou totiž významné rozdíly. Jsou zjišťována rizika, která vznikají jako důsledek fyziologických pochodů ve stáří (např. krevní tlak, obezita, glykemie aj.). Řada studií kombinuje poznatky z mnoha oborů: fyziologie, epidemiologie, sociologie, porovnává je s behaviorálními aspekty a pátrá po možnostech, jak udržet a zlepšovat fyziologické a mentální funkce. Nová gerontologie bude usilovat o prodloužení let aktivního života a udržení funkčních kapacit po celý lidský život.

■Gerontologie experimentální – zabývá se mechanismem biologického procesu stárnutí buněk, tkání, orgánů a organismů a procesy biologického a psychologického stárnutí člověka.

■Gerontologie sociální – zabývá se problematikou sociálních dopadů stárnutí a stáří člověka. Zkoumá sociální a společenské vlivy, které ovlivňují proces stárnutí. Dále zjišťuje a kategorizuje sociální potřeby stárnoucích a starých lidí. Rozvíjí svou činnost zaměřenou na prevenci a podílí se na tvorbě programů zdravého stárnutí a udržování praktické soběstačnosti.

■Gerontologie klinická = geriatrie – zabývá se zvláštnostmi nemocí ve stáří a specifických aspektů léčby starých lidí. Zakladatelem geriatrie byl Ignatz Leo Nascher, žijící v letech 1864–1964. V České republice je geriatrie samostatným klinickým oborem od roku 1982. Obor se vyznačuje interdisciplinárním přístupem k diagnostice, léčbě i rehabilitaci onemocnění a dysaptability ve stáří (Weber, 2000, s. 12). Vzhledem ke stárnutí populace dochází k tzv. „geriatrizaci medicíny“, tzn., že senioři se vyskytují ve stále větším zastoupení téměř ve všech lékařských oborech. Tento jev vyžaduje od všech lékařských i nelékařských zdravotnických pracovníků dostatek znalostí, a tedy odpovídající vzdělání v oboru geriatrie. Weber zdůrazňuje, že geriatrie ve svém interdisciplinárním pojetí nenahrazuje činnost ostatních klinických lékařských oborů, ale doplňuje je uplatňováním specifického geriatrického režimu, jehož konečným cílem je posilování nezávislosti a zlepšení soběstačnosti starších nemocných.

■Gerontopsychologie – zabývá se psychickými změnami ve stáří.

■Gerontopedagogika – disciplína zabezpečující podporu a pomoc seniorům při uspokojování jejich potřeb, v užším slova smyslu se zabývá výchovou ve stáří a ke stáří.

1.3Postoje, adaptace a reakce na stáří

„Člověk má vědět, co bude dělat, až nebude moci dělat to, co dělá dosud.“ Ferguson

Období stárnutí a stáří může být velmi pozitivním, plnohodnotným úsekem života, kdy jedinec vyrovnaně přijímá svůj věk, užívá si zaslouženého odpočinku, umí vyplnit uvolněný prostor k různým činnostem a projevuje dostatek flexibility (přizpůsobivosti). Nebrání se změně životního stylu, kterou si jeho věk, funkční schopnosti a zdravotní stav vyžadují, a akceptuje tuto novou situaci. Přijímá ji s klidem a vyrovnaností.

Ne každý z nás ale má v sobě schopnost a sílu přijmout a akceptovat přibývající léta se všemi neduhy a omezeními, které nám stárnutí a stáří může přinášet. Postoj ke stáří a jeho prožívání jsou individuálně velmi odlišné; závisejí na mnoha okolnostech, jak se s ním každý stárnoucí člověk vyrovná. Situaci výstižně vyjadřuje citát: „Každý člověk si přeje dlouhý život, ale nikdo nechce být starý“ (Jonathan Swift).

Vztah jednotlivců a volba jejich postojů ke svému stárnutí i stáří mohou být velmi rozmanité a pestré. Setkáváme se s mnoha odlišnými způsoby a projevy v chování, přístupu a životním stylu, které hodně vypovídají o tom, jak se konkrétní osoba vyrovnává či nevyrovnává se svým přibývajícím věkem. Nejedná se ale o novou oblast, na kterou je soustředěna pozornost. Jak uvádí Pokorná (2006, s. 75), problematikou hledání optimálního postoje ke stáří se zabývá lidstvo již dlouho. Římský řečník Marcus Tullius Cicero sepsal Obranu stáří a postavil ji na názoru, že stáří je stav, jemuž je nutné vzdorovat, a to aktivním bojem s ním. Uváděl čtyři důvody, proč se nám stáří zdá nešťastným:

■Odvádí nás od veřejné činnosti.

■Poněkud oslabuje tělo.

■Odnímá nám všechny tělesné radosti a rozkoše.

■Stáří již není daleko od smrti.

Jednotlivci většinou zaujímají postoj ke svému stáří podle míry své celkové schopnosti flexibility, tedy podle toho, jak se kdo uměl (a byl schopen) v průběhu svého života vyrovnávat s náročnými situacemi, jimiž musel projít, zvládnout je a vypořádat se s nimi. Přesto je postoj každého jednotlivce ovlivněn celou řadou okolností, tedy determinant. Mezi determinanty patří:

■prostředí, ve kterém jedinec žije, a obecný postoj komunity a společnosti ke stáří

■typ osobnosti, její celoživotní prožitky a předchozí zkušenosti

■pozice jedince v rodině, zázemí citové, sociální aj.

■výchova, vzdělání, kulturní a společenské vlivy

■zdravotní stav jedince

■míra emoční inteligence jedince

■celková situace jedince s ohledem na možnosti ve způsobu jeho života, ekonomické možnosti

■vrozené dispozice (Venglářová, 2007, s. 15) a schopnost jedince vyrovnávat se s náročnými situacemi (tj. flexibilita, odolnost vůči zátěžovým situacím aj.)

Je nutné si uvědomit, že nelze předem zcela spolehlivě odhadnout, jaký postoj bude konkrétní osoba zaujímat a jak se bude adaptovat na problémy a celkovou situaci vyplývající ze stáří.

Kromě toho, že je postoj jedince ke stáří ovlivněn uvedenými a jinými možnými faktory, také velmi úzce souvisí se schopností adaptace dotyčné osoby.

Reakce na stáří

Podle společných znaků byly reakce na stáří typologicky rozděleny do následujících pěti oblastí (Haškovcová, 1990, s. 114–116):

Konstruktivní přístup

Jde o ideální postoj, kdy jedinec je soběstačný, akceptuje své stárnutí a všechny jeho projevy. Soustředí se na udržování své tělesné kondice a podporování své soběstačnosti. Disponuje vlastnostmi jako optimismus, vstřícnost, smysl pro humor, radost ze života, přizpůsobivost, tolerance aj. Udržuje také dobré vztahy s okolím (s rodinou, přáteli aj.) a ovládá způsoby, jak si udržovat svoji duševní rovnováhu.

Strategie závislosti

Tento postoj znamená vždy vynucování závislosti na okolí. Je hodně rozšířený. Jedinec využívá své zdravotní a jiné obtíže k manipulaci se svým okolím, nejčastěji s příbuznými. Většinou se nejedná o cílevědomé, ambiciózní osoby, které by se nemohly vyrovnat s odchodem do penze. Lidé s postojem strategie závislosti preferují spíše pohodlný způsob života a spoléhají na materiální zabezpečení, poskytnutí pomoci a citového zázemí, nejlépe rodinou nebo formou institucionální péče. Aby dosáhli svých cílů a byly splněny jejich představy o péči a pomoci okolí, neváhají používat manipulační praktiky a formy citového vydírání, a to bez ohledu na neserióznost vlastního chování, čehož jsou si většinou vědomi. Pro své chování mají vždy omluvu či výmluvu a umí se pohotově obhájit.

Obranná strategie

Obrannou strategii používají osoby, které popírají své přibližující se stáří a nechtějí akceptovat svůj věk se vším všudy. Brání se tím, že oddalují svůj odchod do penze a snaží se za každou cenu udržet svou soběstačnost a své pracovní i společenské postavení. Do této kategorie patří lidé, kteří v průběhu svého života hodně pracovali a také nebyli zvyklí jen brát, ale spíše dávat. Často pracují ve vysokých funkcích a pohybují se ve vyšších společenských kruzích. Jde o specifický způsob, jinou formu popírání reality, oddalování řešení nové situace, která z této životní etapy vyplývá.

Strategie nepřátelství

Tato forma strategie je velmi náročná a zatěžující pro obě zúčastněné strany: seniora samotného a osoby v jeho okolí (příbuzné, sousedy, pečující). Strategie nepřátelství jednoznačně vyjadřuje nepřijetí nepříznivé situace seniora. Volí ji lidé, kteří přes svou snahu a vydané úsilí neměli příliš úspěšný život. Jsou plní pocitů křivdy, zloby, nenávisti, vzteku, zklamání a dalších negativních emocí. V takovém emočním rozpoložení je nad rámec jejich sil a ochoty přijmout stáří se všemi změnami, problémy a omezeními, které jim věk přináší. Svou zlobu projevují vůči všem ve svém okolí bez rozdílu, a ubližují tak všem pečujícím. Někteří svou nespokojenost nejen s věkem, ale se svou celoživotní situací chtějí prožívat spíše v ústraní – o samotě. Podstatné pro pečující je, že pod maskou jejich nepřátelství, obviňování a pocitů křivdy je zraněná duše, velká lítost a silná emoční bolest.

Strategie sebenenávisti

Jedná se o velmi závažný postoj svědčící o silně negativním vztahu seniora k sobě samému, vyhroceném až do pocitu sebenenávisti. Jedinec se zlobí sám na sebe, protože nebyl v život příliš úspěšný, a to si není schopen odpustit.

Chování seniora nemusí zcela stoprocentně odpovídat jedinému typu strategie v reakcích na stáří, podle okolností může projevovat i jiné postoje. Závisí to na typu osobnosti každého člověka. Haškovcová (1990, s. 116) zdůrazňuje, že o volbě strategie nerozhoduje jen předchozí životní zkušenost, ale především samotná povaha člověka. Proto o stáří, jeho přijetí a kvalitě rozhoduje z velké míry především člověk sám. Podle toho pak na prahu stáří stojí buď zralá osobnost, nebo „třtina větrem se klátící“. Předchozí etapy života byly prostorem, možností, šancí onou zralou osobností se stát.

1.4Stárnutí populace, demografický vývoj

Žijeme ve společnosti, která stárne. V tom nemá Česko prioritu, jde o celosvětový trend. O Evropě se hovoří jako o šedivějícím kontinentu. Mezi státy s největším počtem seniorů do roku 2020 patří:

■Japonsko – 31 %

■Řecko a Švýcarsko – přes 28 %

■Severní Amerika – 23 %

■východní Asie – 17 %

■Latinská Amerika – 12 %

■jižní Asie – 10 %

(Weber, 2006)

Tato nová situace má několik obecně známých příčin: klesající porodnost; snižující se úmrtnost osob ve všech věkových kategoriích v důsledku lepší zdravotní péče; pokles kojenecké úmrtnosti; prodlužování střední délky života; snížení chudoby, sociální rozvoj, zlepšení životních i pracovních podmínek, ochrana sociálních práv; pokrok v medicíně a větší záchrana lidských životů.

Pro demografický vývoj České republiky je stárnutí populace typickým prvkem, který bude i v dalších letech pokračovat. Tento stav, byť je pozitivní pro osoby, které prožívají delší život než předchozí generace, s sebou nese pro společnost potřebu zabývat se touto situací a přizpůsobit se jí, protože procento starých osob se brzy ještě podstatně zvýší kvůli zestárnutí silných ročníků v poválečném období. Současně je nutné počítat s dalším faktorem, tj. s pozvolným prodlužováním střední délky života. Poměr pracujících a penzistů se oproti dřívější době výrazně změní.

Podle projekce demografického vývoje zpracovaného Českým statistickým úřadem by v roce 2030 měli lidé nad 65 let věku tvořit 22,8 % populace a v roce 2050 dokonce 31,3 %, tj. asi tři miliony osob. V roce 2007 tvořily osoby nad 65 let 14,6 % obyvatel České republiky. Největší nárůst počtu seniorů bude v kategorii těch nejstarších (dlouhověkých). Demografické prognózy zpracované pro Česko odhadují, že v roce 2050 zde bude žít asi půl milionu občanů ve věku nad 85 let. Pro srovnání uvádíme, že v roce 2007 žilo v Česku ve stejné věkové kategorii 124 937 osob.

Pokles plodnosti po 90. letech 20. století pomalu stoupá, a dokonce se předpokládá její nárůst, ale i tak je plodnost v Česku zařazena mezi nejnižší na světě. Za nezbytnou úroveň plodnosti k přirozené obnově populace se považuje plodnost 2,1. V ČR činila v roce 2007 úhrnně 1,44 (Příprava, 2008, s. 1).

Topinková (2005, s. 4) poukazuje na prodlužování střední délky života – v ČR činila při narození v roce 2002 u žen 78,7 roku a u mužů 72,1 roku (tab. 2).

Tab. 2 Střední délka života v ČR

Střední délka života (v letech)

Při narození

V 65 letech

V 80 letech

Ženy

78,7

17,1

7,5

Muži

72,1

13,7

6,0

Demografické stárnutí populace z historického pohledu a současně i prognózy představuje Topinková (2005, s. 4) v tabulce 3.

Tab. 3 Demografické stárnutí populace ČR v historickém vývoji a prognóze

Senioři

1950

1975

2000

2025

2050

Zastoupení osob nad 65 let

8,3 %

12,9 %

13,9 %

23,1 %

32,7 %

Zastoupení osob nad 80 let

1,0 %

1,7 %

2,5 %

5,3 %

9,5 %

Index stáří

51,7

82,3

111,8

243,0

296,1

Pozn.: Index stáří je počet osob nad 65 let na 100 osob ve věku 0–14 let (Topinková, 2005, s. 4).

Aktuální demografické údaje

Podle Štyglerové (2019) měla Česká republika na počátku roku 2018 (poslední známý definitivní údaj) 2,040 milionu obyvatel ve věku 65 a více let, tj. 19,2 % obyvatelstva. Podle předpokladů střední varianty projekce ČSÚ z roku 2018 se bude každoročně zvyšovat počet osob ve věku 65 let až do roku 2058 včetně. Na konci roku 2050 se předpokládá 3,097 milionu těchto osob, tj. o 52 % více než na konci roku 2017.

Kategorie nejmladších seniorů (65–74 let) nyní tvoří 61 %, tj. 1,254 milionu osob. Maximum bude mít v roce 2020. Silné ročníky ze 70. let 20. století budou kulminovat na konci roku 2045 v počtu 1,550 milionu osob. Střední kategorie seniorů (75–84 let) dosáhnou vrcholu ve 2. polovině 50. let s počtem 1,290 milionu osob. Nejstarší senioři (85 a více let) budou nejrychleji rostoucí seniorskou skupinou. Na konci roku 2050 se předpokládá 2,6× vyšší počet než nyní, tj. nárůst z 201 000 osob k 31. 12. 2017 na 515 000 k 31. 12. 2050. Ve druhé polovině 60. let je v ČR odhadován počet seniorů nad 85 let čtyřnásobně vyšší než v současnosti (www.statistikaamy.cz).

MPSV vytváří politiku přípravy na stárnutí a vychází také ze zlepšujícího se zdraví populace jako potenciálu pro sociální a ekonomický rozvoj. V současné době je realizován program schválený vládou ze dne 9. 1. 2008 (Národní program přípravy na stárnutí na období let 2008 až 2012), který navazuje na předchozí Národní program přípravy na stárnutí na období let 2003 až 2007. Dále byly vydány dokumenty a doporučení OSN a mezinárodních organizací – např. Mezinárodní akční plán pro problematiku stárnutí (OSN, Madrid, 2002) a Zásady OSN pro starší osoby (1991) (podrobněji v následující kapitole).

V březnu 2006 zřídila vláda ČR Radu vlády pro seniory a stárnutí populace, která vykonává funkci poradního a iniciativního orgánu. Prioritami instituce Rady vlády jsou: podpora podnikání všech osob, podpora tvorby strategií zaměstnavatelů vůči starším zaměstnancům a zvýšení jejich zaměstnanosti, podpora rodiny, zlepšování funkčního zdraví seniorů, zabránění diskriminaci na základě věku, ochrana seniorů v rizikových situacích (proti násilí a zneužívání), zvyšování povědomí lidí o stárnutí a stáří (vytvoření vhodných informačních a komunikačních nástrojů k tomuto účelu) a rozvoj spolupráce mezi státní správou, regionální a místní samosprávou, neziskovými organizacemi a sociálními partnery. Rada vlády pro seniory a stárnutí populace se také zaměřuje na zabránění diskriminaci na základě věku a zabránění ageistickým stereotypům ve společnosti. Klade si za výzvu poukázat na potenciál, přínos a roli starších lidí v rodině, ekonomice a celé společnosti, dále je rozvíjet a podporovat (Příprava, 2008, s. 2).

2Péče o seniory v ČR – současná situace a možnosti

„Již od mládí je třeba mít před očima stáří.“

Gaius Lucilius

2.1Malá retrospektiva

Při letmém poohlédnutí v časové linii zpět vidíme, že se situace v oblasti poskytování sociálních služeb v posledních letech výrazně změnila, což je velmi pozitivní fakt. Ještě v nedávné minulosti bylo vše jinak. Předchozí model poskytování sociální služby a pomoci stál na zcela odlišných základech. Lidé s handicapem v jakémkoli věku, staří, nemocní, umírající byli izolováni v ústavech, převážně sociálních, ale i zdravotnických a existence skupiny těchto osob se tabuizovala. Společnost před nimi zavírala oči a snažila se udržet zdání, že mezi námi žijí jen zdraví, silní, výkonní, schopní jedinci. Tvářila se, že když jsou izolováni, tak je vše v pořádku. Vždyť je přece o ně dobře postaráno! To ale znamenalo direktivní přístup, rutinní, skupinový systém péče bez hlubšího porozumění jednotlivým osobám jako individualitě, lidské bytosti, která má své potřeby a pocity, cítí a vnímá, jak je o ni postaráno.

Předchozí umísťování seniorů do jediné formy institucionální péče – státních domovů důchodců – bylo obvyklým a téměř výhradním způsobem řešení snížené soběstačnosti nebo úplné nesoběstačnosti seniorů. Často se tak řešil i problém deficitu v bydlení, a tak do domovů důchodců odcházeli i lidé soběstační a schopní dalšího bezproblémového, samostatného života. Poskytovanou péči (bez ohledu na kvalitu) financoval stát. Nebyla možnost výběru a volby. Pokud se o skutečně nesoběstačného seniora nemohla nebo nechtěla postarat rodina, zbývala jediná možnost – ústavní péče. Do doby, než bylo možné seniora umístit, se často situace řešila opakovanými dlouhodobými pobyty v nemocnici na oddělení LDN. Nesoběstačný senior pobýval zbytečně, neindikovaně ve zdravotnickém zařízení mezi mnoha obdobnými případy svých vrstevníků. Příbuzní je sporadicky navštěvovali, odnášeli si důchod svého člena rodiny a stát platil veškeré náklady na zdravotní péči. Zdravotní sestry na LDN trpěly profesionální deformací a syndromem vyhoření. Senior většinou neměl možnost vyjádřit se k poskytované zdravotní nebo sociální péči a fungovalo rozhodování o něm bez něj. Příbuzní umístili seniora bez jeho souhlasu do ústavní péče, kde se musel podřídit zavedenému režimu a chodu zařízení. Řada pracovníků zde jistě svědomitě pečovala o seniory, ale lidský přístup byl otázkou individuálního postoje každého pracovníka.

Poslední léta svého života tito senioři trávili většinou ve vícelůžkových pokojích, aby jich v zařízení mohlo být umístěno co nejvíce. Vzdálené společné sociální zařízení na patře (bez sociálního zázemí na pokoji) neumožňovalo většině imobilních je navštěvovat, a tak se při vyprazdňování na lůžku stávali brzy zbytečně inkontinentními. Provoz sociálních ústavů opět dotoval stát, a tak si příbuzní i nadále přicházeli pro důchod svých blízkých. Vysoký počet návštěv brzy po dnu výplaty důchodu byl zcela obvyklý. Klient byl pasivním příjemcem poskytované péče a měl minimální prostor k tomu, aby mohl pokračovat ve svém předchozím navyklém způsobu života. Jeho návyky většinou nebyly zohledněny, nikdo se o ně nezajímal, musel se plně přizpůsobit chodu a režimu v zařízení. Pasivita, ponížení, zklamání, pocity křivdy a lítosti doprovázely mnoho seniorů v domovech důchodců po zbývající dny jejich života. Seniorům s demencí a nekomunikujícím nikdo nerozuměl. Nikdo ani netušil, že existují možnosti a způsoby, jak jim porozumět a přiblížit se jim. Běžně se používala restriktivní opatření, aniž by o tom byly vedeny záznamy a úkon byl povolen kompetentní osobou. Záleželo na rozhodnutí pracovníka v přímé péči, zda restrikci použije, jaký způsob zvolí a jak dlouho ponechá klienta s použitým omezením.

O seniory pečovaly zdravotní sestry (tehdejší název) a sanitárky. Poskytovaná ošetřovatelská péče dlouho nebyla realizována podle zásad ošetřovatelského procesu. Odlidštění v poskytované péči bylo v sociálních ústavech stejně jako ve zdravotnictví na denním pořádku. Práva seniorů byla často porušována.

Výběr ústavu, do něhož měl být senior umístěn, nepřicházel v úvahu. Dodržovala se spádová příslušnost v rámci regionu, a proto senior musel chtě nechtě nastoupit i tam, kde ústav neměl dobrou pověst.

Je jasné, že tento nefunkční model stojící na vratkých základech nemohl trvat věčně. Díky změnám, které nastaly po roce 1989, pronikl tolik potřebný pokrok a vývoj do oblasti sociálních služeb. Pro seniory a všechny osoby s jakýmkoli postižením skončila jedna náročná životní etapa a otevřela se před nimi šance na změnu k lepšímu prožívání svého pobytu v zařízení.

2.2Současná situace v poskytování sociálních služeb

Situace v České republice se částečně změnila po roce 1989, ale výraznější proměny naznala, až když vstoupil v platnost zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách (dále jen zákon o sociálních službách). Současným trendem je převzetí ověřeného, funkčního modelu ze zahraničí, zejména z dalších členských zemí Evropské unie. Nový sociální zákon se dotkl všech uživatelů sociálních služeb a osob v nepříznivé sociální situaci, protože nastolil nová pravidla a vytýčil směr od institucionalizace k deinstitucionalizaci, a to u mnoha skupin osob s různým postižením. Druhým důležitým aspektem sociálního zákona je integrace osob se zdravotním postižením do společnosti. Celkově lze situaci charakterizovat jako zásadní transformaci sociálních služeb, na kterou se MPSV připravovalo již před vstupem sociálního zákona vydáním různých dokumentů a vytvářením dlouhodobých plánů (např. dokument Koncepce podpory transformace pobytových sociálních služeb v jiné typy sociálních služeb, poskytovaných v přirozené komunitě uživatele a podporující sociální začlenění uživatele do společnosti, dokument Kvalita života ve stáří – Národní program přípravy na stárnutí na období let 2008 až 2012, konzultační dokument Bílá kniha v sociálních službách aj.). Transformace se týká celé sociální oblasti. Odpovědnost za sociální služby přešla z téměř výhradní pozice státu na jednotlivce, obce/komunity, kraje, občanské společnosti a stát. Každý z uvedených účastníků má své povinnosti a svůj díl odpovědnosti. Podle Bílé knihy v sociálních službách (2003, s. 17–18) jsou pro všechny uvedené kategorie definovány úkoly:

■jednotlivci – starají se o sebe, své příbuzné a mají za sebe a svou rodinu odpovědnost; udržují dobré sousedské vztahy a angažují se v oblasti práce ve svépomocných skupinách, dobrovolnictví, příspěvky na náklady některých služeb

■obce/komunity – posuzují potřeby jednotlivců a komunity a podle analýzy vytvářejí komunitní plány tak, aby uspokojovaly potřeby komunity i jednotlivců; organizují poskytování služeb a podporují rozvoj nových typů služeb, podílejí se na zlepšení občanské vybavenosti ve svém regionu, podporují dialog, spolupráci a výměnu informací v rámci komunity

■kraje – posuzují potřeby svého regionu a podle zhodnocení a získaných závěrů připravují plány rozvoje a komunitní plány; podporují rozvoj nových služeb, podporují občanskou vybavenost v kraji, spolupracují s obcemi a příslušnými ministerstvy

■občanská společnost – je tvořena nestátními neziskovými organizacemi a dobrovolníky; poskytuje služby a rozvíjí nové typy služeb, podporuje dobrovolnickou činnost a práci svépomocných skupin, hájí zájmy uživatelů služeb a vytváří jednotlivcům příležitost k přispění společnosti

■stát – spolupracuje se samosprávou a nestátními neziskovými organizacemi; podle zjištěných závěrů prosazuje státní politiku a priority; určuje národní standardy pro poskytování sociálních služeb, vytváří systém inspekce ke kontrole kvality poskytovaných služeb, podporuje vývoj a inovaci v poskytovaných službách, vytváří právní rámec pro poskytování služeb, shromažďuje výroční zprávy z krajů a obcí a jejich výsledky využívá pro další rozvoj společnosti a prosazování priorit; rozhoduje o nakládání se zdroji na rozvoj a poskytování sociálních služeb

Poslání sociálních služeb bylo specifikováno na pomoc lidem udržet si nebo znovu nabýt své místo v komunitě, nevětšinové společnosti, ve svém přirozeném společenství. Z tohoto pohledu se sociální služby týkají každého. Ke splnění poslání je formulováno sedm vůdčích principů, které tvoří základ všech sociálních služeb:

■nezávislost a autonomie pro uživatele služeb – nikoli závislost

■začlenění a integrace – nikoli sociální vyloučení

■respektování potřeb – služba je určována individuálními potřebami a potřebami společnosti, neexistuje model, který vyhovuje všem

■partnerství – pracovat společně, ne odděleně

■kvalita – záruka kvality poskytuje ochranu zranitelným lidem

■standardy národní, rozhodování v místě (Bílá, 2003, s. 6)

Významnou změnou je již zmíněné komunitní plánování sociálních služeb (dále jen KPSS). Rozšiřuje se ve většině obcí a krajů. Podle Horeckého (2008, s. 26) spočívá v tom, že každá obec/kraj má zmapovanou situaci v oblasti sociálních potřeb – potřeby uživatelů a jejich hodnocení poskytovaných služeb, zná celkovou charakteristiku svého regionu a na jejím základě vytváří plán. Podstatou plánování je komunikace mezi zadavateli, poskytovateli a uživateli sociálních služeb – tím je vytvořena tzv. triáda. KPSS umožňuje zpracovávat různé materiály pro různé oblasti veřejného života na úrovni obce i kraje a zřetelně posiluje demokratické principy. Pro metodu je charakteristické kladení důrazu na:

■zapojování všech, kterých se zpracovávaná oblast týká

■dialog a vyjednávání

■dosažení výsledku, který je přijat a podporován většinou účastníků

Další zásadní odlišností je změna ve financování poskytovaných sociálních služeb. Základ tvoří příspěvek na péči, který je nesoběstačným osobám přiznán v rozsahu čtyř stupňů závislosti a slouží k pokrytí nákladů spojených s poskytovanou sociální službou. Rozšířilo se spektrum poskytovatelů sociálních služeb. Zejména v terénních a ambulantních službách významně participují nestátní neziskové organizace.

Každá osoba v tísni má právo na bezplatné základní sociální poradenství, při němž je jí doporučena vhodná kombinace několika druhů sociálních služeb nebo jenom jeden nejvhodnější, či dvě služby ambulantní a terénní. Možnost využívání kombinace služeb dává velký prostor k dalšímu setrvání ve svém sociálním prostředí. Tím je naplněn záměr a prakticky uskutečněna deinstitucionalizace.

2.3Současná situace v poskytování sociálních služeb seniorům

Z pohledu problematiky seniorů a pobytových sociálních služeb je důležitá zmíněná deinstitucionalizace. V tomto pojetí znamená přechod směrem k poskytování sociálních služeb zaměřených na individuální podporu života člověka v přirozeném prostředí (Koncepce, s. 3–4). K dosažení tohoto cíle je sociálním zákonem rozvinuta široká škála terénních a ambulantních služeb, které umožňují mnoha osobám v nepříznivé situaci setrvat v domácím prostředí. Jde o poměrně zásadní změnu, jež se menším či větším dílem dotkla řady osob v nepříznivé sociální situaci. Na pomoc osobám s jednotlivými druhy problémů jsou definovány zmíněným zákonem konkrétní druhy sociálních služeb. Senioři mají možnost využít příspěvek na péči k využití kombinace několika druhů sociálních služeb, setrvat i nadále ve svém přirozeném prostředí a současně udržovat nebo zlepšovat svoji soběstačnost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Péče o seniory v pobytových zařízeních sociálních služeb.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.