Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Vilém Křížek, 2020

Cover & Illustrations © Jan Klimeš, 2020

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2020

ISBN 978-80-7588-240-0 (epub)

ISBN 978-80-7588-241-7 (mobi)

Knihy Viléma Křížka

v nakladatelství MYSTERY PRESS

Eliáš Sattler

SMRT MÁ VŮNI INKOUSTU

STRACH ZA OPONOU

ZLOČIN NA STŘÍBRNÉM PLÁTNĚ

Ebookové novelky

INCIDENT S DRAGOUNY

Obsah

PROLOG Čaroděj s uhrančivýma očima

01 Profesor filosofie

02 Estét z pražského Manchesteru

03 Zlatá hodina

04 Dočista utopený

05 Rudi na plovárně

06 Pohřbené hříchy stanislava Sovy

07 Loď komediantů

08 Maska červené smrti

09 Zjevení

10 Seance

11 Skutečná smrt Miltona Kyncla

12 Mluviti lež

13 Noční návštěva

14 Přiznání

15 Přiznání: druhé jetí

16 Zkouška ohněm

17 Amatérský kameraman

18 Palcové titulky

EPILOG Dotočná

Historické perličky

Poděkování

O autorovi

Přečtěte si ukázku z knihy Zázrak svaté Winifredy

Přečtěte si ukázku z knihy Dlouhý krok do tmy

„Kráčím od neúspěchu k neúspěchu až do úplného vítězství.“

Karel Lamač, český režisér, herec, hudebník, libretista a producent. Podílel se na více než dvou stech filmech.

PROLOG
Čaroděj s uhrančivýma očima

Čarodějův upřený pohled propaloval Francise do morku kostí. Mladý muž se pod ním roztřásl a každý s očima na svém místě si musel povšimnout, jak se jen silou vůle nutí stát na nohou. Přesto neustoupil ani neuhnul očima. Za ním se krčila vyděšená dívka v lehkých dlouhých šatech a objímala si ramena, jako by se choulila před zimou. V pozadí se tyčily divoce rozeklané skály a nenadálý poryv větru způsobil, že černokněžníkův plášť se působivě rozevlál.

Bylo tam všechno: Melodrama. Napětí. Konflikt.

„Klapka!“ zařval režisér a rukou si připlácl nízkou čepici, aby mu ji vítr neodnesl.

Výraz čaroděje v renesančním kabátci a černočerném plášti se okamžitě změnil. Výhružný pohled se rozplynul a rysy jeho tváře změkly. Černě orámované oči přestaly působit tajemně a uhrančivě a začaly vypadat jako přesně to, čím byly: oříškově zbarvené mužské oči obtažené černým líčením. Muž představující černokněžníka se stále tyčil nad většinou přítomných a jeho široká ramena i úzké líce přitahovaly pozornost, ale zlovolný dojem, který budil v roli, byl během mrknutí oka ten tam.

Režisér zpod huňatého obočí vrhl tázavý pohled na mladého kameramana. Ten urychleně přikývl na znamení, že záznam se povedl. Dvojník byl sice první film, který mladý Čestmír Janovský sám točil, ale snažil se všem ukázat, co v něm je. Překonat působivost Hellerovy a Víchovy práce pod Machatým – to byl cíl, za kterým stálo za to jít! Režisér Sova mu to nijak nevyvracel, ač jeho ambice se jevily poněkud nižší.

„Byli jste úžasní! Bravo!“

Potlesk pocházel jen od jednoho člověka, ovšem byl o to nadšenější. Nebyl to nikdo jiný než Milan „říkejte mi Milton“ Kyncl. Producentovi se ve tváři zračilo téměř náboženské vytržení. Klobouk naražený štramácky na stranu, pískově zbarvené lněné sako přehozené ležérně přes rameno a sluneční brýle zavěšené ve výstřihu košile rozepnuté u krku, Kyncl připomínal hollywoodské hvězdy, jak je všichni znali ze stránek revue Kino nebo Filmové tribuny.

„Sebastiane, Jossy, oba jste prostě dokonalí. Budou z vás hvězdy světového formátu!“ Německy dodal k muži v kostýmu černokněžníka: „Výborná práce. Jen přidejte v mimice. Diváci vám musí z tváře vyčíst každičké pohnutí vaší duše! Podívejte se na Sebastiana!“ Herec, Hektor Kasparides, přikývl. Nezdálo se, že by mu činilo obtíže pracovat v prostředí, kde kolem něj zaznívala především čeština, kterou hovořil jen velice lámaně.

Kyncl mávl na ostatní, aby se k nim připojili. S celkem čtyřmi ústředními herci, kameramanem, režisérem a dvojicí libretistů-pomocníků v jednom byl Dvojník aneb Příběh Manfreda Macmillena spíše komorním podnikem – přinejmenším v číslech, ne ovšem duchem. I producentova tvář naznačovala, že jim všem chce sdělit cosi velkého. Vyskočil na balvan, který na hlubočepské stráni tvořil jakýsi přirozený stupínek, a než promluvil, rozhlédl se po krajině – jako by kamera jela, mířila na něj a on měl ztvárnit roli vizionáře. Bylo zjevné, že hraje na efekt, ale nezdálo se, že by to kohokoli z přítomných pohoršovalo.

„Mám pro vás přelomovou zprávu,“ začal konečně Milton téměř slavnostním tónem, odtrhl pohled od dramatické scenérie hlubočepských údolí a pohlédl na svůj filmový štáb. „Nejprve mi dovolte říci, jak velice si vážím práce s vámi všemi. Nemít kolem sebe tak talentovaný a oddaný tým, nikdy bych se neodvážil učinit krok, který nyní považuji za nevyhnutelný.“ Zhluboka se nadechl a vydechl. „Rozhodl jsem se, že Dvojníka natočíme jako zvukový film. Ein Sprechfilm!“

„Cože?“ vydechl kameraman Janovský. Ve tváři se mu mihlo cosi mezi posvátnou úctou, blahem a hrůzou.

Zato Kasparides se mírně mračil. „Co to znamená pro mě?“ zeptal se německy.

Kyncl přátelsky mávl rukou. „Těch pár vět dialogu česky se určitě naučíte – a současně můžeme začít produkovat i německy mluvenou verzi! A časem snad francouzskou, anglickou… není důvod, proč se zastavit jen u dvou! Prozatím bude nejsnazší film dodatečně ozvučit v ateliéru, což zjednodušuje i jeho převod do jiných řečí. Mám ale v plánu zvukové vybavení i zakoupit – a náš další společný film už bude mluvený od samého počátku, česky a pak i jinak!“

Kasparides se tím zdál být upokojen. I na jeho tváři se mihl váhavý úsměv – ale jeho úzkému impozantnímu obličeji neslušel tolik jako výhružný pohled nebo podmračené soustředění, přinejmenším před kamerou.

Milton seskočil z balvanu a vmísil se mezi členy nevelkého štábu. Ti ho zahrnuli vesměs nadšenými otázkami. Jediní dva lidé, kteří nevypadali ani trochu potěšeni, stáli stranou od ostatních. Mladičká žena v dlouhých rozevlátých šatech divoce gestikulovala, zatímco jen o málo starší muž, který ji předtím na scéně bránil vlastním tělem, přikyvoval a občas odpověděl vlastním gestem. Pak oba vyrazili ke Kynclovi.

„Jak se to dotkne Jossy?“ zeptal se mladík přímočaře. Producent se shovívavě usmál. „Nemějte obavy, Sebastiane. Seženeme někoho, kdo part vaší sestry namluví. Možná bude potřeba, aby jí ve scénách dialogu nebylo moc vidět na ústa, možná zvládne otevírat ústa tak, aby to po namluvení vypadalo dobře – uvidíme za pochodu. Nemusí se bát, že by o roli přišla, pokud vás napadlo tohle.“ Už zatímco Kyncl mluvil, Sebastian překládal jeho slova do gest, která dívka pozorně sledovala. Josefínu Farskou mohl nástup zvukového filmu stěží potěšit. Co na tom, že neslyšela a mluvila jen s obtížemi, když byl i film němý?

Co se jí teď honilo hlavou? Uvažovala, zda tohle není jedna z jejích posledních rolí, pokud se nová móda mluvených snímků ujme? V Československu však zatím žádný nevznikl – měla tedy ještě šanci?

Libretista a „kluk pro všechno“ Martin Tomášek už vzrušeně promlouval se svou spolulibretistkou Lídou Hejdukovou. Ta si bezděčně prohrábla rukou vlasy a uvolnila tím několik neposlušných pramenů z ledabyle uvázaného drdolu na temeni. Mohlo se zdát, že se příchod zvuku týká především herců, ale měnil všechno. Sbohem, mezititulky – vítejte, mluvené repliky…

Ať už se to každému jednotlivému z nich líbilo nebo ne, cítili, že stojí na počátku nové epochy.

Celý štáb ten večer vzrušeně diskutoval o zvukovém filmu, ať už společně u stolu v Rokoku nebo v jiné, vlastní společnosti. Všichni do jednoho samozřejmě viděli Loď komediantů, která v srpnu v Lucerně vzbudila senzaci. Mluvený film – a ono to fungovalo! Milton vyprávěl o filmu The Jazz Singer, který prý novou módu začal a který viděl v Americe už před dvěma lety, když tam působil. I tady by mělo vzniknout něco podobného!

Bez potřebné aparatury však nebude ani zvukový film a zařízení je drahé. Dodatečné ozvučení je zatím nejlepší cestou… ale tam se pokrok nezastaví. Vášnivě se bavili o tom, jestli je lepší německá nebo americká aparatura a jestli vůbec je nějaká šance tu americkou sehnat; o tom, jak se při natáčení se zvukem přímo v exteriérech vyhnout hluku na pozadí; o tom, jak odlišně se musí mluvit ve filmu oproti skutečnému životu a jestli je takový rozdíl mezi zněním krátkých replik a mezititulků…

Všichni vypadali zcela zaujati ideou filmu, který mluví, a o to víc se nemohli dočkat blížícího se filmařského plesu. Kéž by tam mohli tu novinu oznámit!

Jen jediný z nich přemítal o tom, že nebude-li vyhnutí, Milan Kyncl možná brzy zemře.

01
Profesor filosofie

„Dámy a pánové, máme tu další překrásný večer! Za okny se setmělo a Praha září jako hvězdné nebe snesené na zem. Vzduch je teplý a vlahý, podzim ještě neklepe na dveře. Kdo by v takové chvíli byl nešťastný? Někdo snad ano… dívka, s níž se její mládenec loučí a nezbývá než doufat, že napíše…“

R. A. Dvorský se na stupínku nad parketem odmlčel, mávl taktovkou a jeho orchestr spustil v rytmu swingu. Nebyl snad nikdo, kdo by si Toot, Toot, Tootsie nezamiloval – a pro filmaře měla píseň o to větší význam, že se objevila v ozvučeném filmu The Jazz Singer.

„Neplač, má drahá, neplač,“ rozeznívala se sálem v rozjařeném tónu píseň přebásněná do češtiny.

Martin Tomášek se neubránil nutkání začít špičkou boty podupávat do rytmu. Byl v povznesené náladě. Nemohla za to jen sklenka frankovky, kterou právě vyprázdněnou odložil, pohled na krásné tančící ženy nebo jásavá hudba. Dva dny od onoho velkého oznámení se jim dnes Milton svěřil, že kromě pronájmu ateliéru po dotočení Dvojníka se mu povedlo domluvit i nákup zvukové aparatury. Pokud vše půjde, jak má, možná dokonce i pár scén Dvojníka natočí přímo s mluvenými replikami!

Znamenalo to sice, že je další záloha na honorář čeká později, než měla, ale přinejmenším on byl ochoten s tím žít. Pravda, jemu se to říkalo lehce… Nebyl žádný boháč, ale otec pracoval jako ministerský úředník a matka zdědila menší činžovní dům. Nedostatek mu nehrozil, i když otec opakovaně vyhrožoval, že pokud nezanechá té nesmyslné filmařiny a nevrátí se na práva, přestane ho podporovat. Jenže to by matinka nikdy nedopustila, a tak byl za vodou. Nebyl si jistý, jak je na tom zbytek štábu, ale raději to snad ani vědět nechtěl. Dokud točili, nemuselo ho to zajímat, nebo ano? Tedy kromě Lídy. Kdyby se ocitla v potížích ona, milerád by jí pomohl, stal by se jejím zachráncem… jen měl pocit, že ona by to vnímala jinak – a že nabídku pomoci by vehementně odmítla.

Rozhlédl se po ní, ale nikde v zaplněném sále ji neviděl. Po velkolepých zprávách od Miltona dnes oslavovali. Možná trochu předčasně, pravda – ale život se měl užívat! Prožít každý sebekratší okamžik naplno, ne dřít do úmoru, považovat každou zábavu za zbytečnost nebo přímo hřích a ohánět se válkou, kdykoli si někdo chtěl trochu povyrazit, jako to slýchával od otce.

Hektor Kasparides už stačil kamsi zmizet. Martina zajímalo, kam se pokaždé vytratí tak brzy po začátku některého z jejich neformálních setkání. Málokdo měl přece problém kvůli němu přejít do němčiny, když bylo potřeba. Německý herec však zůstával podobně záhadný jako jeho postava.

Vypařili se už i Sova a Česťa – ten ostatně dával najevo, že docházet na Terasy si stěží může dovolit. Zato zbylí herci si večer užívali. Naďa, tmavé vlasy spadající v úchvatných vlnách na ramena, právě tančila na parketu s oblíbeným „štěkařem“ Bedou Saxlem, zatímco Jossy právě svými gesty cosi tak vehementně vysvětlovala bratrovi, až procházející dámě ve splývavé smetanové róbě málem vyrazila z ruky drink. Dotyčná se na Jossy zaškaredila a cosi odfrkla, ale Sebastian nevypadal, že by se staral o to její poznámku sestře přetlumočit. Pousmál se a rukama udělal gesto, jako by rozháněl roj včel.

Jossy mu odpověděla čímsi obdobně svižným. Zpoza ucha se jí při tom uvolnil pramínek zlatých vlasů. Nepřítomně si ho zastrčila zpět a pokračovala v neslyšné konverzaci. Nehýbala u toho jen rukama, ale veškerým tělem, uvědomil si Martin. Skoro jako by tančila. Jestlipak měla podobný cit pro pohyb jako proslulá hluchoněmá tanečnice Mobi Urbanová? Dupla nohou ve střevíčku podobně zlatém jako její kštice, zhoupla se celým trupem v jednoduchých bělostných šatech…

Martina by zajímalo, o čem se sourozenci tak vášnivě baví. Nejenže se Josefína Farská pohybovala celá. Při každém gestu se i výraz její tváře měnil, jako by vyprávěl příběh. Takový předpoklad pro film! Vyhověla by mu, kdyby ji požádal, aby ho naučila základy znakového jazyka?

„Pozor, kam se tak upřeně díváš. Ještě bych mohla začít žárlit!“ prohodila laškovně Lída, která se právě se sklenkou dezertního vína a talířem objevila po jeho boku.

Martin cítil, jak se mu hrne krev do tváří.

Lída se zasmála. „Jen klid. Taky bych ji okukovala, být tebou. Pro takovou postavu by každá herečka vraždila.“

„I ty?“

„Hmm. Já ne – ale mě víc zajímá psaní libret,“ prohlásila Lída a decentně sezobla kousek bezé. Martinovi zalétl pohled k talířku, na kterém se skvěly ještě nadýchaná kremrole a dílek punčového řezu: „Jen abys pak nehrála role jako Nedošinská.“

„Pozor na jazyk. Tohle už bylo přes čáru,“ zamračila se mladá žena a odfrkla si. „Ale herečka je to zatraceně dobrá, to zase ano.“

Obrátila pohled ke druhému konci sálu, kde na vyvýšeném stupínku zvesela vyhrával Dvorského orchestr, a začala podpatkem lehce poklepávat do rytmu. Martin se naposled podíval na Jossy. Říkal si, jaké to je hudbu neslyšet. Věděla vůbec, jaké to je vnímat ji, ponořit se do její melodie a nechat se jí unášet? Nebo byl její svět doopravdy němým filmem – bez obvyklého doprovodu klavíristy nebo gramofonu?

„Podívej.“ Lída ho šťouchla do boku. Její pozornost už upoutalo něco jiného a Martin si vzápětí všiml co. Do sálu právě vešel muž středního věku s přísným, pozorným a hodnotícím výrazem. Oděn byl v usedlejším, ale zjevně nejlepšími krejčími na míru šitém obleku. Sundával si plášť a klobouk, pod nímž se skrývalo jeho plešatící temeno i kouty, a podával je uklánějícímu se číšníkovi. „Schmitt je tady. Myslíš, že si s ním Milton zase promluví?“

Martin pochybovačně nakrčil nos. „Minule to k ničemu nevedlo.“

„Vsadím se, že to zkusí – a třeba to tentokrát vyjde. Zvuková aparatura stojí strašlivé peníze!“

Ředitel filmové společnosti AB Julius Schmitt zlehka pohodil špacírkou a volným krokem si to namířil ke vzdálenějšímu stolu, kde již seděla dvojice mužů a jedna žena: Martin „Mac“ Frič, stále víc oslavovaný jako nová vycházející hvězda československé kinematografie, a spolu s manželkou Jan Reiter, donedávna jednatel AB, nyní producent a nově i libretista v Elektě. Martin slyšel historky o tom, kterak kvalitu scénářů posuzuje podle toho, jak moc u nich jeho manželka pláče – a nevěděl, zda v jejich pravdivost doufat, nebo se jí bát.

Fričova úzká tvář zůstala vážná, když kývl na Schmitta, zatímco kulatolící obrýlený Reiter se stejně jako jeho žena široce usmál. Ředitel už byl skoro u nich…

Vzápětí se však, přesně jak předvídala Lída, odkudsi zjevil Milton a vydal se Schmittovým směrem. Zřejmě ho chtěl odchytit ještě předtím, než se stačí dát do hovoru se svými přáteli z vyšších filmových sfér.

Martin neslyšel, co říká. Jeho a Schmittovu výměnu sledoval jako němý film se scházejícími mezititulky. V duchu si ale bezděky doplňoval, co by mohlo zaznívat, jako by už psal dialog pro mluvený snímek.

Kyncl: „Á, dobrý večer, ctěný pane Schmitte! To je náhoda, že vás tu potkávám.“

Schmitt (chladněji): „Dobrý večer.“

Kyncl: „Víte, že jsem si s vámi zrovinka chtěl promluvit o snímku, který natáčím?“

Schmitt: „Teď již ano.“

Kyncl (s nadšeným úsměvem): „Už jsem se vám o něm zmiňoval. Jedinečná adaptace Karáskovy fantastické novely o Manfredu Macmillenovi, pod novým titulem Dvojník. Jeho příběh v sobě spojuje jak žádané dobrodružství v podobě okultních prvků, tak filosofické otázky… však víte, jak jsem vám o něm vyprávěl, ale samozřejmě mohu zopakovat cokoli, co jste mezitím možná zapomněl. Nicméně teprve teď se film stane skutečně revolučním – když ho natočíme jako zvukový snímek.“

Schmitt (poprvé s náznakem zájmu): „Zvukový snímek? Máte aparaturu od Tobis-Klangu?“

Kyncl: „Zatím nikoli, ale podal jsem žádost o její koupi. Jakmile bude zajištěno financování, bude nám dovezena a začneme točit scény s mluveným dialogem. Právě Dvojníkovi zvuk nesmírně prospěje. Zajišťuji také skladatele hudby pro film – bude to skutečně velkolepé dílo… hodné produkce AB.“

Moment ticha. Očekávání, rozpaky.

Schmitt (zdvořile, ale odtažitě): „Děkuji za nabídku, nicméně trvám na svém rozhodnutí, že Dvojník není film, jaký by právě teď AB hledalo. Věřím, že se vám jej podaří natočit z jiných zdrojů.“

Pokývl a už lehce rychlejším krokem odešel ke stolu, odkud se na něj znovu usmál Reiter.

Kyncl osaměl. Na okamžik vypadal poněkud nejistě, jak se najednou ocitl sám na vyprázdněném kraji parketu.

Martin potřásl hlavou. Doufal, že rozhovor proběhl jinak, než si představoval. Sám by bez uzardění uznal, že Miltonu Kynclovi v duchu nepřiřkl právě nejbystřejší repliky. Možná by jednoduše neuměl napsat postavu, jakou byl dotyčný ve skutečném světě. Uměla by to Lída? Úkosem na ni pohlédl. V mnohém byla v rámci filmové dramaturgie lepší než on, pravda, ale on zase zvládal širší záběr činností, dokonce natolik, že snad brzy zvládne řídit vlastní štáb…

„Tak na AB můžeme asi zapomenout,“ ozvala se Lída a vytrhla ho ze zamyšlení. On chmurně přikývl.

Na stupínku se Dvorský zářivě usmál na své publikum a rozhovořil se o další písni.

Martin čekal, že se Milton připojí k němu a Lídě, ale právě když Schmitt usedal ke stolu, vrátila se Naďa. Hereččin pohled sklouzl od pořád ještě váhajícího Miltona ke Schmittovi a zase zpět. Vzápětí zamířila plavným krokem k Miltonovi a ladně mu vklouzla rukou pod rámě, jako by tam přímo na ni čekal a nezůstal na ocet po Schmittově odmítnutí. Věnovala mu okouzlující úsměv – stejný však vrhla i na již sedícího Schmitta.

Dvorského hudebníci začali hrát a Milton odvedl Naděždu na parket – nebo tam spíše zavedla ona jeho. Martin se přistihl při myšlence, jestli spolu ti dva něco mají. Na setu tomu nic nenasvědčovalo… nebo ano?

Zahleděl se na tančící pár – netvářila se Naďa ještě koketněji než obyčejně? –, ale vtom jeho pozornost odvedl příchod podsaditého muže ve snad až příliš těsném pískovém obleku a výstřední žluté vázance.

„Podívej, kdo tu je,“ dloubla ho do žeber Lída. „Rudi.“

Se sklenicí piva v ruce, až nepatřičnou v tomhle prostředí vinných sklenek a koktejlů, přicházel k Miltonovi hlavní finančník Dvojníka, Rudolf Lenoch. Tvářil se značně rozladěně… rozhodně ne přívětivě. Jeho kulatý, poněkud prasečí obličej obvykle působil dobromyslně, ač někdy trochu poťouchle. Tentokrát byl zamračený jako bouřková mračna.

Milton se tím zjevně nenechal vyvést z míry. Nasadil nový široký úsměv a rozpažil ruce, jako by se chystal Rudiho obejmout. Ten jeho ruku odstrčil a cosi rozezleně řekl.

Miltonův úsměv opadl. Producent se ale stále tvářil klidně. Pokusil se konejšivě položit dlaň finančníkovi na nadloktí, on se mu však vztekle vytrhl. Oba promluvili. Pak Milton pokývl k právě uvolněnému stolu vedle parketu a zamířili k němu.

Lída po Martinovi hodila významným pohledem. „Nezatančíme si?“

Okamžitě pochopil, kam tím míří, a nabídl jí rámě.

Trvalo jen chvilku, než na parketu dotančili do blízkosti stolu, u něhož se usadili Milton s Rudim. Hudba se rozléhala sálem a oba muži mluvili tlumeně, ale Martinovi se přesto povedlo zachytit alespoň pár útržků.

„… natáčení pokračuje. To nestačí!“

„Nemějte strach, dozvíte se…“

„… nový rozpočet!“

„… žhavá novinka… mluvené…“

Martin si přál, aby tentokrát hrál orchestr o něco tišeji, ale takové štěstí neměl. On a očividně i Lída natahovali uši, seč mohli, ovšem nemohli přitančit ještě blíž, aniž by byl jejich úmysl příliš zjevný.

„… kdy bude…“

„… plánujeme dokončení… ozvučení…“

Rudi Lenoch užuž vypadal, že začne spokojeně přikyvovat. Během konverzace s Miltonem se jeho výraz měnil z rozčarovaného přes smířlivý až po zaujatý. Najednou se ovšem jeho tvář zkřivila hněvem. Prudce vstal, až málem převrátil židli.

„Au,“ vyjekla Lída, když jí Martin sledující tu scénu šlápl na špičku nohy. I ona ovšem rádoby nenápadně upírala pohled na vzteklého finančníka.

Byla to scénka jako vystřižená z grotesky: Menší podsaditý muž zahrozil vyššímu pěstí, ten vyšší se přehnaně širokým gestem omlouval, ale při tom strčil do ruky dámě, jíž vyšplíchlo víno do výstřihu.

Dotyčnou dámou byla naštěstí Naďa, která to vzala s překvapivou grácií. Jen trochu nuceně se zasmála a prsty druhé ruky si přejela po dekoltu. Cosi řekla, a Martin ji sice neslyšel, ale představoval si, že její replika byla ve stylu: „Ještě že to bylo veltlínské, a ne frankovka, no ne, pánové?“

Lenoch zaváhal. Zdvořilost a vychování na okamžik zvítězily nad hněvem a on začal nabízet dámě ubrousky, své sako, a snad i pořízení nové róby. Prohlížel si ji pohledem oddaného štěněte; scházel už jen vyplazený jazyk. Milton však vzápětí promluvil a Rudi znovu začal brunátnět.

„I’m goin’ to the river, maybe by and by,“ ozývalo se ze stupínku oblíbené Beale Street Blues. Píseň se blížila ke konci. Hudba utichla, právě když si to Rudolf Lenoch štrádoval ze sálu. Milton vyrazil rychlým krokem za ním, zato Naděžda zvolna zamířila na dámy.

Martin s Lídou se vmísili do hloučku dalších tanečníků a šli se posadit.

„Nechceš jít za Naďou a zjistit od ní, co se stalo?“ pobídl Martin dívku.

Lída zavrtěla hlavou. „Jak znám Naďu, nic neřekne. Přinejmenším ne mně. Tobě by snad mohla… ale spíš ne. Obávám se, že nejsi její typ.“

Martin se zamračil a raději se obrátil ke své sklenici s pivem. Doufal, že se nezatvářil příliš dotčeně. Lída ale měla pravdu – oni u Nadi moc šancí neměli. Ona byla někým, komu jste museli nabídnout nějakou protislužbu. A on ani Lída jí neměli moc co nabízet.

Vrtalo mu hlavou, co mohlo Lenocha tak rozčílit. Ocitl se snad v nějakých problémech a chtěl své peníze zpátky? Rozohnilo ho, jaké nové plány má Milton s filmem?

Doufal v návrat kteréhokoli z nich a možnost zeptat se, byl však zklamán. Ani Milton, ani Rudolf Lenoch už toho večera na Terasy nevkročili.

Dřív nebo později se to muselo stát; nebylo zbytí. Nebo snad ano? Dokončit film, žít a nechat žít?

Ne; od začátku bylo jasné, že úspěch si téměř jistě vyžádá smrt. Nadešel ovšem už ten správný čas?

Ještě ne. Vyčká… a až ten okamžik nastane, však už to pozná.

Ve vzduchu visí změna a všichni to vědí. O zvukovém filmu se mluví už pár let… ale teď se chýlí ke konci rok, kdy letní Prahu uchvátila Loď komediantů. A tak se nelze divit, že začíná závod – závod o to, kdo uvede první československý mluvený film. Dvojník je jen jedním z více želízek v ohni, a popravdě také černým koněm závodu. Těžko jednoznačně říct, kolik trumfů má na své straně…

Říká se, že kdo chce uspět ve světě filmu, musí mít buď oči jako Asta, rty jako Olive a postavu jako Alice, nebo pohled jako Možuchin a čelo jako Fairbanks – a k tomu v každém případě kuráž a nedostatek skrupulí.

Není to ale pravda. Neexistuje jednoznačný recept na úspěch.

Jedno je však jisté… musíte být buď hodně jako ostatní, nebo hodně jiní než ostatní. Zlatá střední cesta nefunguje. Platí to o tvářích, výrazech, gestech – ale i kameře a režii.

Někteří kupodivu tvrdí, že to platí i o penězích. Buď jich máte zoufalý nedostatek, a pokud přesto vůbec něco natočíte, bude to mistrovský kus, nebo se v nich topíte a na úspěch máte zaděláno. Je to samozřejmě nesmysl. Kdyby tomu tak bylo, filmový průmysl – už tak nestálý a vachrlatý – by se dočista zhroutil. To ale nebránilo mnohým lpět na této romantické představě… a následně přemítat, do jaké kategorie tedy patří Dvojník.

„Písařka z oděvního závodu. Je zamilovaná do továrníkova syna, ale ten má oči jen pro jednu kabaretní zpěvačku! Zato jeho tatíček a matinka pro něj hledají bohatou nevěstu z vyšší společnosti: Prosím, madam, zde si nabídněte kostku cukru, madam,“ Lída napodobila vysokou fistuli archetypální upjaté dámy a ona i Martin se rozesmáli. Jejich pohled se upíral ke dvojici mladých žen u stolku na opačné straně terasy. V časně říjnovém nedělním odpoledni, které se teplotami i jasným sluncem tvářilo jako vrchol léta, byly čerstvě otevřené Barrandovské terasy doslova obsypané návštěvníky. Na tyčích se v příjemném větru třepotaly červenožluté vlaječky, na schodech mezi patry venkovní kavárny se za pobaveného přihlížení hostů sráželi spěchající číšníci, dámy vystavovaly nejlepší klobouky a pánové vázanky nejnovějších stylů. Lepší prostředí pro svou oblíbenou hru si Martin s Lídou nemohli představit, a tak se sem vrátili i za dne.

„Vedle ní, v tom starorůžovém kostýmku, sedí její nejlepší přítelkyně. Nepracuje, má snoubence na městském úřadě a už se před ní rýsuje život úřednické paničky, ale ona má pochybnosti. Když její přítelkyně donekonečna povídá a povídá o svojí práci a rozplývá se nad tím továrnickým floutkem, ona si říká, jestli přece jenom o něco nepřichází – a chce to zjistit. Chce se sama vydat někam mezi lidi, tajně… Už se rozhodla. Dnes večer si oblékne své nejlepší šaty a zamíří do nechvalně proslulé taneční kavárny.“ Lída se na okamžik odmlčela a pokračovala: „Zatančí si tam s cizincem s tajemnýma očima, a pak znovu a znovu, až se noc překlopí v ráno. Další noc se tam vrátí, a další také, až jednou zůstane s cizincem přes noc v jeho bytě nedaleko. Teprve pak zjistí, jak moc by se chtěla vrátit nazpátek k dřívějšímu jednotvárnému, jednoduchému životu – a že to nejde.“

Pohled Lídina společníka sklouzl k muži středního věku v parádním lněném obleku, slamáku a jasně modré vázance. V klopě měl růžovou květinu.

Dívka si všimla, kam se dívá, a odfrkla si. „To je jasné. Záletník na lovu. Vidíš, jak lačně sleduje ty paničky popíjející víno? A teď si urovnává karafiát v klopě a vázanku! Vypíná prsa jako krocan. A jak špulí rty!“

Martin Tomášek se opět uchechtl a upil z orosené sklenice gin-tonicu. Hra, kterou s Lídou hrávali, ho nikdy neomrzela. Co bylo zábavnějšího než zpovzdálí pozorovat úplně neznámé lidi a vymýšlet si k nim příběhy, osudy nudné i melodramatické, šťastné i tragické? Slunce pálilo jako v létě, ačkoli už se přehoupl začátek října, a oni si v nové kavárně užívali zaslouženou přestávku od natáčení. Poslední dva dny trávili na setu čas od nevidím do nevidím, ale cítili, že jim pod rukama vzniká něco doopravdy nového – a o to rozkošnější teď bylo vzácné odpoledne vyplněné nicneděláním. Ideální svět.

„Co támhleten?“ Lída kývla k muži, který se právě objevil ve dveřích z kavárny na terasu.

Martin přimhouřil oči. Tohle byl zajímavý cíl. Čtyřicátník nebo možná padesátník s úzkou tváří, jíž dominoval orlí nos. Zcela neopálený. Oděn byl v nudný tmavošedý oblek staromódního střihu včetně vesty, který se sem vůbec nehodil – nemluvě o tom, že v trojdílném obleku se muž v tomhle parnu musel péct zaživa! Klobouk měl letní, ale tvářil se, jako by i to pro něj byl přílišný ústupek počasí. Slamák by si nejspíš v životě nevzal na hlavu. Stál rovně jako prkno a pronikavýma očima se rozhlížel po osazenstvu terasy. Pak vytáhl původně stříbrné, ale zašlé, zčernalé kapesní hodinky a zkontroloval čas. Znovu se rozhlédl a jeho úzké rty se drobně zamračily. Podle vrásek kolem nich se zdálo, že se často neusmívá.

„Zneuznaný profesor,“ začal Martin. „Filosof, který má pocit, že se jeho myšlenkám nedostává patřičné slávy a pozornosti. Nudí studenty suchopárným výkladem, a přitom si myslí, kdovíjak hluboké pravdy jim nesděluje. Žije sám v podnájmu u bytné, která mu vaří a uklízí. Sám nikdy žádnou práci rukama nedělal a válku proseděl v kanceláři v zázemí. Přitom si myslí, kdovíjak není šikovný, když si dokáže pověsit na stěnu obrázek. Není ale, kdo by mu tvrdil opak. Je úplně sám. Je to vlastně smutné – ale jemu to nevadí, ani mu to nepřijde. Teď si vyrazil na nedělní vycházku do nové kavárny a ujišťuje se tím jednak, jak jde s dobou, a jednak, jak hrozní jsou všichni ostatní. Malicherný chlapík.“

Dívka zaujatě naklonila hlavu. „Možná, ale zábavnější by bylo něco mnohem dobrodružnějšího. Navenek zneuznaný profesor filosofie – a ve skutečnosti ruský špeh, kterého za války rekrutovali bolševici. Využívá známosti s dalšími profesory a politiky, aby sbíral informace. Celé to ale dělá vlastně z lásky. V Oděse se zamiloval do rudoarmějky, která ale odmítla opustit vlast, a on nemohl zůstat… protože tu zanechal nemocnou matinku a dostal zprávu, že možná brzy zemře! Pak ho tady tíha povinností zadržela. A tak si vyměňují dopisy a on z touhy po ní zrazuje vlast. Doufá, že tak se znovu shledají…“

Martin se na svém lehátku protáhl. „Nechtěla bys mi napsat libreto pro nový film? Tohle má všechno – napětí, lásku, zradu!“

Lída se ušklíbla. „Jistě. Stačí už jen mužský pseudonym, aby se na to někdo podíval.“

„Nebuď tak kousavá. Vždyť třeba Zet Molas nebo Thea Červenková se prosadily –“

Vtom „profesorův“ pohled utkvěl na nich a on vyrazil jejich směrem. Martin byl příliš překvapený, než aby se stačil zamyslet, co po nich může chtít.

„Dobré odpoledne.“ Zastavil se ve zdvořilé vzdálenosti a smekl klobouk. „Hovořím s panem Tomáškem, že ano?“

„To jsem já,“ přikývl Martin. „A tohle je má přítelkyně Lída Hejduková.“

Muž se s ní uctivě pozdravil a představil se jim: „Egon Altmann.“

Podal Martinovi navštívenku. Obchodník textilem, stálo na ní na místě povolání.

„Bylo mi řečeno, že zde mohu najít pana Kyncla, ale bohužel už zřejmě odešel. Rád bych si tedy zatím pohovořil alespoň s vámi. Uvažuji totiž o investování do filmu, na kterém právě pracujete.“

Mladík byl nucen uznat, že s oním zneuznaným profesorem se nejspíš netrefil. Milton by mu rozhodně nepoděkoval, kdyby možného investora poslal pryč. „Připojte se k nám, pane Altmanne, rádi vám povíme, co vás zajímá! Počkejte, prosím, najdu vám židli.“ Po chvíli, kdy se Martinovi nakonec horko těžko podařilo u vzdáleného stolu sehnat volnou židli, museli ještě počkat, než ji sem číšník donese a vezme si Altmannovu objednávku – „kávu, černou, jemně upraženou – nebo černý čaj, pokud máte jen silně praženou, nejlépe ceylonský“. Martin dopil svůj gin-tonic a po nepatrném zaváhání si řekl o minerální vodu. Za těchto okolností by asi neměl pokračovat dalším koktejlem.

Lída zatím usrkávala citronádu a začala se s obchodníkem bavit.

„… vás přivádí k filmu?“ zachytil právě Martin, když číšník odkvačil.

„Již delší dobu mě… tento svět lákal. Byl jsem mu ale příliš vzdálen. Až nedávno se můj švagr, majitel oděvního závodu, přes šití kostýmů dostal blíž k filmovému průmyslu a stal se finančníkem jednoho chystaného snímku. To mi dodalo odvahy, abych se vydal podobnou cestou – nebyl jsem si ale jist, na koho se obrátit, až jsem díky svému známému Jiřímu Karáskovi uslyšel, že se bude filmovat jeho román…“

„Tady jste rozhodně na správné adrese,“ ujistil ho Martin snad až příliš kvapně. Potřebovali ovšem peníze na zvukovou aparaturu a on jim nemínil nechat takovou příležitost vyklouznout. Než Altmann dopije kávu, musí být přesvědčen, že do natáčení Dvojníka chce investovat. „Dokonce…“

Zaváhal a vyměnil si pohled s Lídou. Milton jim vysloveně nekladl na srdce, aby se nešířili o jeho plánech učinit z Dvojníka zvukový snímek, ale souhlasil by s tím jen tak se o tom zmínit cizinci, kterého právě potkali?

Lída jemně zavrtěla hlavou a on pokračoval jakoby nic: „… je v jednání nákup nejmodernějšího vybavení, takže film předčí konkurenci nejen příběhem, ale i technickou stránkou zpracování.“

Tak. Ani trochu nelhal, snad Altmanna zaujal, a přitom neprozradil příliš mnoho.

Obchodník textilem přikývl. Martinovi se zdálo, že jeho zájem snad doopravdy vzrostl. To mu potvrdila i mužova následující slova: „Moc rád bych se setkal s producentem snímku. Myslíte, že bych za panem Kynclem mohl přijít přímo na natáčení? Na set, tak se tomu říká, že ano?“

„Ano – tedy ano, tak se tomu říká, a… nevidím důvod, proč byste se tam nemohl zastavit,“ rozhodl Martin. Tentokrát úmyslně přehlížel Lídin poněkud pochybovačný postranní pohled. Pravda, Milton se s finančníky zatím vždy bavil mimo set, ale to bylo jen proto, že se chtěl lépe soustředit na jedno nebo druhé – jenže když už bylo natáčení v plném proudu a Altmann se tam chtěl zastavit, proč ne? I kdyby se nakrásně ukázalo, že je to špeh nějakého jiného štábu, co asi mohl zjistit? Všichni věděli, jaký námět Milton točí, i když si díky Martinovi a Lídě předlohu podstatně upravil.

„Přijďte zítra na hlubočepskou stráň nad Žvahovem – hned vedle Dívčích skal, jestli to tam znáte. Budeme tam už před osmou ráno, abychom všechno připravili. Od osmi je dost světla na filmování,“ vysvětlil Martin.

Altmann drobně pokývl. „Bude mi potěšením. Rád zjistím, jak takové natáčení probíhá. Možná mám o něm úplně zcestné představy. Také by mne zajímalo, jak bude ve filmové podobě vypadat Román Manfreda Macmillena. Neumím si představit, jak bude natolik… na myšlenkách a pocitech založené dílo působit na stříbrném plátně.“

„Samozřejmě došlo k drobným úpravám pro filmové plátno – bude to skvělé, uvidíte,“ pravil Martin možná až příliš spěšně, ačkoli hlavou se mu honilo: Na myšlenkách a pocitech, to jistě. Ukecané. Skoro bez děje. Plné pasáží o tom, jak vypravěč miluje svého přítele, a úvah o dávné černé magii. Za napsání scénáře k tomuhle bychom měli dostat metál!

Lída se v křesílku lehce zavrtěla. Pak se usmála a nepatrně se naklonila dopředu. „Převést literární látku na filmové plátno je umění samo o sobě. Pokud točíte podle předlohy, je zásadní vybrat si dobrou – ať už si zvolíte takovou, která se zdá nezfilmovatelná, nebo dobrodružný román plný přímočarého děje a jednoznačných postav. Ve druhém případě se ovšem nabízí otázka, proč se vůbec zabývat předlohou… Například většina westernů točených u nás, v Německu i Americe žádnou nemá. Pravda, všichni točí podle laciných románků od Vyskočila nebo Řehoře, ale kde je pak veškerá invence?“

„Fascinující,“ pravil Altmann stále stejným zaujatým, nicméně ne tak docela fascinovaným tónem.

„Karel Lamač před lety napsal vynikající příručku o filmové dramaturgii. V ní vysvětluje, jak se i obtížná, filosoficky náročná látka dá převést…“

Martin poslouchal Lídu na půl ucha. Přemítal, proč tak znenadání převzala otěže konverzace. Myslela si snad, že on to nezvládá? Dokonce že by finančníka mohl odradit?

Altmannova pozornost však nepolevovala, když Lída vyprávěla o filmové dramaturgii. Jedině ve chvíli, kdy kolem nich prošel vrchní s tácem naloženým talíři s voňavými sýry, mírně nakrčil nos a ohlédl se. Vzápětí však Lídě položil další otázku. Zdálo se, že dramaturgie ho sice nenudí, ale víc se zajímá o podrobnosti jejich konkrétního natáčení. Kolikátý je to Kynclův film – a jejich? Napsali scénář k něčemu, co mohl vidět v biografu?

Lída zvládala odpovídat na jeho dotazy věcně, a přitom tak, aby neprozradila příliš mnoho – například nepřipustila příliš otevřeně, že jsou vlastně začátečníci – a navnadila ho na návštěvu samotného natáčení a setkání s producentem. Martin musel uznat, že vede rozhovor s lehkostí a grácií – jako by s potenciálním finančníkem nehovořila ona sama, ale postava, pro niž právě psala dialog k použití ve zbrusu novém mluveném filmu.

Zatímco se bavila s Altmannem, měl možnost si obchodníka textilem lépe prohlédnout. Jeho profil byl skutečně impozantní. Bledé líce měl poněkud hranaté a propadlé, tvář užší a přísnou, a jako skoba z ní vyčníval orlí nos. Oči měl bystré a pozorné a vyzařovala z nich hrdost. Ne, opravil se v duchu Martin, možná spíš pýcha než hrdost. Zpod klobouku vylézaly velmi světle hnědé vlasy se zrzavým nádechem, Martin si mezi nimi ovšem povšiml již i počínajících šedin. Svůj první dojem nudného profesora musel skutečně přehodnotit. Ten muž se z poněkud směšného chlapíka v příliš usedlém a pro horké počasí nevhodném obleku před jeho očima postupně změnil v inteligentního obchodníka, který možná o filmu mnoho neví, ale rozhodně ví, jak klást ty správné dotazy.

Kdepak – ani omylem nudný profesor. Kdyby si pro něj Martin měl vymyslet jinou totožnost teď, jako kdyby ho obsazoval do filmové role, byl by to…

Detektiv. To bylo ono. Soukromý detektiv, jako Stuart Webbs nebo Joe Deebs. Ale ne tak akční jako oni. Tenhle byl typově spíš od Doyla nebo té Christieové, podle níž počátkem roku v Německu natočili film.

Martin se bezděčně uchechtl a Altmann na něj okamžitě vrhl tázavý pohled.

„Vzpomněl jsem si na jednu historku z natáčení,“ řekl spěšně.

„Nedá se vyprávět – to se musí zažít. Však uvidíte na setu.“

Altmann trochu prkenně přikývl. „Budu se těšit.“ Pohlédl na prázdné sklenky a šálky před Martinem a Lídou a sám dopil svůj šálek ceylonského čaje. „Nebudu vás již dále zdržovat. Uvidíme se zítra na setu.“

Martin sledoval, jak obchodník odchází. Lehce se proplétal mezi stolky, hosty i číšníky a kráčel vzpřímeně, pyšně. Ne, tohle nebyl žádný nudný profesor, a on měl pocit, že s ním ještě zažijí zajímavé chvíle.

Muž ve staromódním tmavošedém obleku sešel prašnou cestou z Teras dolů do Hlubočep, kam jezdila tramvaj. Měl štěstí; právě jeden vůz přijížděl. Spolu s ním do něj nastoupil i hlouček dalších lidí, kteří strávili odpoledne výletem na Barrandov. Ty, kteří pobyli v kavárně, mohl poznat podle slušivých kostýmků a obleků, módních klobouků a kabel – a také pachu doutníků, cigaret, kávy a vína. Zato ti, kteří zamířili na piknik na skály nebo k Dalejskému potoku, na sobě obvykle měli oblečení mnohem sportovnějšího rázu, a i část dam si vzala pohodlné široké kalhoty. Vůně prašných cest a podzimních luk byla nezaměnitelná. Nebýt vzniku nové tramvajové trati před dvěma lety, nejspíš by tu stále byl klidný venkov, kam z města zamířil málokdo. Teprve díky tramvaji sem o letních víkendech začali vyrážet nadšení turisté… a nakonec nedaleko odsud vyrostla i žádaná vilová čtvrť a právě otevřená kavárna.

Dnes tu bylo doopravdy rušno. Každý Pražan si chtěl užít dost možná jeden z posledních teplých dní roku. Kdo to koneckonců kdy viděl, aby počátkem října stoupaly teploty přes pětadvacet stupňů? On už cestou nahoru ke kavárně trpce litoval, že si na sebe nevzal lehčí oblek. Ani za nic by ovšem nepřiznal, že učinil takovou chybu v úsudku, a tvářil se, že je mu v tmavě šedém saku a vestě příjemně. Vedru učinil jedinou úlitbu rozepnutím saka.

Z tramvaje vystoupil až na Belcrediho třídě, odkud už to měl nedaleko domů. Nemohl se dočkat, až bude obklopen chladivými cihlovými stěnami a až se převleče do něčeho vhodnějšího. Po návratu si také uvaří vlastní kávu, jakou ani v nejlepších pražských kavárnách nedokázali připravit. Neboť i lepší kavárníci postrádali jeho zvláštnost, nadmíru citlivý čich, který pro něj představoval svým způsobem dar i prokletí. Pokud někdy zatoužil vychutnat si kávu mimo domov, obvykle spíše to druhé.

Nebyl obchodník textilem. Ani se nejmenoval Egon Altmann. Jeho skutečné jméno znělo Eliáš Sattler a byl – jak by Martin Tomášek jistě slyšel s určitým uspokojením stran toho, jak jej nakonec zařadil – soukromým vyšetřovatelem.

02
Estét z pražského Manchesteru

Zatímco Eliáš Sattler pohroužen do úvah o novém případu zvolna kráčel Belcrediho třídou, v mysli se vrátil k setkání předešlého dne, které ho k dnešnímu výletu na Barrandov vůbec přivedlo…

„Pojďte dál, prosím. Jsem vám velice vděčný, že jste se uvolil přijít.“ Jiří Karásek – Sattler si nikdy nenavykl používat i jeho sebestylizační přídomek ze Lvovic – se tvářil nesmírně ustaraně, když Eliáše Sattlera pouštěl do malé předsíňky zcela vyplněné krabicemi, obsahujícími patrně nové výtisky jeho překladů nebo díla, která si teprve chtěl prostudovat.

Od doby, kdy Sattler spisovatele naposledy navštívil v jeho malém smíchovském bytě, uplynulo téměř neuvěřitelných sedmnáct let. Ač se mezitím několikrát potkali, vždy to bylo v kavárně nebo na ulici. Když nyní vstupoval do stísněné předsíně s chodbou a z ní do obývacího pokoje využívaného i jako pracovna, nadechl se a měl pocit, že se nějakým přičiněním osudu vrátil zpět v čase.

Vybavil si to setkání, jako by se stalo včera: ponurý prosincový soumrak za oknem, vyčichlý čaj v šálku z míšenského porcelánu, rukopisy na stole a Karáskovo váhavé, neochotné vyprávění.

Tatáž vůně papíru, inkoustu, prachu a suchých tuberóz ve váze u okna… V malém pokoji se téměř nic nezměnilo. Zařízení bylo stále stejné: jemně vyřezávaný nábytek ze zlatého jasanu, křesílka se žlutozeleným čalouněním, na stolku pod oknem hrací hodiny a holandská majolika. Ulice za oknem byla ještě o něco zanedbanější, neboť doba největšího rozkvětu Smíchova podle všeho už skončila. Dřívější rychle rostoucí průmyslová čtvrť přezdívaná „pražský Manchester“ rychle ztrácela výsadní postavení, jak stávající továrny zastarávaly, nové nebylo kde stavět a styl průmyslu se také měnil. Většina starých smíchovských komínů dosud stála, ale jen z některých se stále kouřilo.

Oproti tomu zbytek bytu už ale nepůsobil tak chudě a asketicky jako kdysi. Tehdy stál v obzvlášť prudkém kontrastu vůči honosné pracovně, neboť jeho obyvatel byl obyčejným poštovským úředníkem a ve volném čase spisovatelem, básníkem, překladatelem a editorem, přičemž žádná z těch činností mnoho nevynášela. Do své a Procházkovy Moderní revue naopak Karásek vložil spoustu vlastních prostředků, ač to bylo už věcí minulosti.

Mezitím však na poštovním úřadě vystoupal výš a jeho obydlí už nebudilo tak zjevný dojem chudého spisovatele. I on sám se lehce zakulatil. Jeho tváře dnes byly plnější, ale současně povadlejší a již neklamně zbrázděné vráskami. Blížily se koneckonců jeho šedesátiny.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval spisovatel Sattlera a pokynul ke křesílku, jehož honosné čalounění při bližším pohledu za ta bezmála dvě desetiletí přece jen trochu utrpělo. „Dáte si čaj?“

Dokonce i porcelánový čajový servis zůstal stejný a jen nějaký ten vzácný škrábanec dával tušit jeho stáří. Čaj byl tentokrát, k Sattlerově úlevě, lepší.

Poté co se i Karásek konečně v klidu usadil, přešel rovnou k věci: „Byl bych vám vděčný, kdybyste se mohl podívat na natáčení filmu, který vzniká podle mého Románu Manfreda Macmillena.“

Jeho žádost Sattlera zaskočila. „Blahopřeji, to zní jako dobrá zpráva… ačkoli vzhledem k mému zapojení v tom nepochybně bude nějaký háček.“

„Přál bych si, aby nebyl,“ konstatoval Karásek chmurným tónem.

„Obávám se ale nejhoršího. Producent je tajnůstkářský a mám pocit, že se mi vyhýbá. On ani režisér nezodpověděli mé otázky a nedostal jsem se na set, přestože jsem do natáčení vložil i vlastní peníze –“ Sattler jej zarazil zdviženou dlaní. „Prosím, vezměte to od začátku.“

„Máte pravdu. Omlouvám se.“ Spisovatel si přejel dlaní po čele.

„Už skoro před měsícem mne navštívil jeden mladý filmový producent, Milan Kyncl. Zajímavý člověk, sebevědomý, se zkušenostmi z produkcí v Berlíně a v Americe. Tvrdil, že by jako svůj první vlastní snímek velmi rád zfilmoval Manfreda Macmillena a že už má vyhlédnuté herce i libretistu. Trochu mě to zaskočilo, být takhle postaven před téměř hotovou věc a pouze poskytnout právo film natočit nebo nikoli. Čekal bych, že budou chtít scénář ode mě, ale pan Kyncl mě přesvědčoval, že to je odlišné umění a je potřeba, aby to dělal někdo, kdo se v tom vyzná. Prý po tom námětu strašně toužil a byla by pro něj veliká čest moci ho převést na stříbrné plátno… Nakonec jsem souhlasil.“

Koneckonců, kdo by odolal vidině, jak stovky a tisíce lidí ve ztemnělých sálech za doprovodu klavíru nebo orchestru bez dechu sledují jeho dílo promítané na plátno? Kolik si román našel čtenářů – a ke kolika divákům by se mohl příběh dostat v podobě filmu?

„Kyncl mě ujistil, že má zajištěného finančníka, ale při dalším rozhovoru připustil, že se film nečekaně prodražil… a tak jsem do něj vložil část vlastních prostředků.“

„Kolik?“ otázal se Sattler.

„Tři tisíce korun.“

Vyšetřovatel se drobně zamračil. Sice nešlo o vysloveně horentní sumu, ale rozhodně ani zanedbatelnou částku. Středostavovská rodina by z ní mohla vyžít i dva měsíce. Pro Karáska, sice ne chudáka, ale už vůbec ne boháče, muselo jít o značnou část úspor.

„Jednou se mi podařilo přijít se podívat na natáčení. Dotočili právě scénu, v níž Manfred zahlédne v kostele Waltera Moru, svého dvojníka a úhlavního nepřítele.“

Do této chvíle to celé Sattlerovi znělo jako podvod s cílem vylákat ze spisovatele peníze – ostatně honorář za poskytnutí svolení k natáčení měl spatřit až po uvedení filmu do kin, což byl notně vzdálený příslib. Očividně se ale buď točilo, nebo přinejmenším natáčení předstíralo. To už vyžadovalo zapojení více lidí. Vyplatil by se obyčejný podvod za takových okolností?

„Šel jsem pak s nimi do Rokoka a zjišťoval, jak jsou už daleko. Mnoho jsem se ale nedozvěděl. Ani mi neukázali libreto,“ poznamenal Karásek trpce. „Chtěl jsem ho vidět, mít právo veta – ale oni mi vůbec nedovolili do něj nahlédnout!“

„Producent vám to zakázal?“

Spisovatel zaváhal. „Ne tak docela zakázal, jako spíš… neumožnil. Pořád sliboval, že na to dojde později, až se zapracují nové úpravy, nebo tvrdil, že právě není vhodná chvíle a mám se zastavit další týden… Další týden! Tou dobou už může být film hotový.“

Sattler neměl dobrou představu, jak dlouho obvykle trvá filmové natáčení, ale tušil, že se ta doba pohybuje v řádu týdnů až měsíců podle jeho náročnosti.

„Mám obavy, že dílo úplně překroutí,“ ošil se Karásek a bezmyšlenkovitým gestem si na nose upravil skřipec s tenkými kulatými obroučkami. I ten pohyb Sattlera na okamžik vrátil do doby před sedmnácti lety… před válkou, před vším, co od té doby svět tak k nepoznání změnilo. Kromě tohoto bytu. Tady se čas zastavil.

„Musím přiznat, že mám sám pochybnosti, nakolik je vhodné pro stříbrné plátno – raději bych byl, kdyby si pan Kyncl vybral Ganymeda – ale mladý pan Kyncl mě přesvědčoval, že je to ideální materiál. Jste s Románem Manfreda Macmillena seznámen, milý příteli?“ Sattler byl nucen připustit, že není, ale nezdálo se, že by se to spisovatele jakkoli dotklo. Karásek jen vstal a došel do knihovničky pro svazek s jednoduchou tmavomodrou obálkou se zlatým písmem vyvedeným titulem a jménem autora. „Prosím. Přijměte ji ode mne jako dar.“ Vzápětí ještě uchopil pero se zlatým lemováním a krasopisně napsal na předsádku:

5. 10. 1929

Milému příteli Eliáši Sattlerovi s neskonalými díky za veškerou pomoc.

Mým řemeslem i životem jest sen a umění, kouzlo a pocit, ale Vy mne dovedete se světem vědy a rozumu smířit.

Jiří Karásek ze Lvovic

Sattler pohlédl na podpis plný pečlivě vyvedených kudrlin a útlou knihu se slovy díků přijal. „Večer si ji přečtu. Povězte, kde bych našel Milana Kyncla a kde probíhá natáčení?“

Karásek se znovu mírně zamračil. „Mám pouze jeho navštívenku, ale nebývá často doma. Filmuje se hlavně v exteriérech a nevím, kde točí nyní. Na Zlíchově v kostele sv. Filipa a Jakuba už skončili. Víte, líbilo by se mi, kdyby scény z kostela a hřbitova nafilmovali na Starém Městě, kde se část románu odehrává, ale na Zlíchově měli prý lepší světlo…“

Vyšetřovatel pozdvihl obočí. „Copak nemá alespoň pronajatý ateliér?“ O filmovém průmyslu toho mnoho nevěděl, ale měl za to, že ateliér je prakticky nutností nejenom pro interiérové scény, ale také – nebo především – domnělé exteriéry, aby se dalo točit za veškerých podmínek bez nutnosti spoléhat se na vrtošivé živly.

Karásek sklopil pohled. „O žádném nemluvil. Předpokládal jsem… ale nezmínil se jaký…“

„Nevíte, kde bych ho mohl najít?“

„Volný čas teď obvykle tráví v té nové kavárně na Barrandovských terasách. Prý je tam jeden člověk od filmu vedle druhého.“

A půlka všech dalších Pražanů, kteří chtějí vidět a být viděni, doplnil v duchu Sattler. Sám si mohl prohlédnout fotografie v novinách: stolky obsypané pány v letních oblecích nejnovějšího střihu a štramáckých kloboucích a dámami v šatech a kostýmcích z nejlepších pražských salonů. Pravda, to byly snímky ze slavnostního otevření a od té doby se na rozlehlých terasách dost možná největší pražské kavárny stihla vystřídat i řada „obyčejných“ lidí. Výlet pro chudáky to ovšem nebyl.

„Podívám se tam po něm i režiséru Sovovi. Pokud je nenajdu, je někdo další, kdo by mohl vědět, kde se nachází? Nebo znáte někoho dalšího z jeho štábu?“

„Ano, ano…“

Karásek mu popsal několik lidí, které si pamatoval. Nejvíce mu utkvěl v paměti mladý libretista Martin Tomášek a pak herci, zejména představitel ústřední dvojrole Hektor Kasparides.

„… a jedna z hereček, Josefína Farská, je hluchoněmá. Někdo pro ni tlumočí – snad její bratr, pokud si správně vzpomínám? Ostatně nevím ale, koho tam ty ženy hrají, v románu žádné velké ženské role nejsou. I proto mám obavu, jestli a popřípadě jak příběh pro film upravili…“

„I to se pokusím zjistit a pokud možno získat scénář k nahlédnutí.“

„Děkuji vám,“ pravil Karásek s upřímnou vděčností. Poprvé zněl trochu ulehčeněji. „Nevím, jestli si umíte představit, jaké to je poskytnout své dílo, něco, do čeho jste vložil tolik niterných pocitů, někomu jinému k převedení do úplně nové formy.“

To si Sattler představit tak docela nedovedl, dokázal si ovšem představit, jaké by to bylo předat dál výsledky své životní práce a s napětím čekat, zda z nich někdo další vyvodí správné či špatné závěry. Třeba to bylo podobné. Jenže jeho životní práce spočívala v desítkách hustě popsaných a pečlivě označených sešitů, které nikdo další nečetl a nejspíš nikoho nezajímaly. Jeho odkaz na poli výzkumu lidského čichu vypadal odkázán k zapomnění – a to Sattlerovi přišlo jako nejhorší možný osud.

Spisovatel pokračoval: „Jsem vám doopravdy vděčný, že se té záležitosti ujmete. Musím přiznat, že jsem se obával, že po tom nedávném článku v novinách nebudete mít čas se takové prkotině věnovat.“

Sattler se taktak ovládl; tvář už se mu stahovala do grimasy znechucení.

Ano. Ten článek z pera pisálka Vereckého. Ne že by se jeho jméno na stránkách novin neocitlo už dříve. Kdysi dávno na to byl dokonce pyšný, vystavil si v pracovně článek na stranách Prager Tagblattu…

Tentokrát to však nebyl Tagblatt a vedle článku se poprvé objevila i jeho fotografie. Nepříliš lichotivý záběr ho ukazoval, jak se sklání nad dvířky do sklepa na uhlí a dělá výmluvný obličej, a doprovázel ho podtitulek JEDINEČNÝ ČMUCHAL NA STOPĚ ZLOČINU, který Sattler doopravdy nemohl vystát. Zbytek textu se nesl v podobném duchu: košaté pleonasmy, rozmáchlé hyperboly, směšné metafory. Velký detektiv, dar od Boha, zázrak přírody a postrach galerky. Sattler si toužebně přál, aby bylo možné veškerá vydání z toho dne nějak sprovodit ze světa a předstírat, že se tohle nikdy nestalo.

Trpce si pomyslel, že by vlastně měl být článku vděčný. Nepsalo se tam o něm ve špatném světle, novinář chválil jeho úspěch, dokonce se díky tomu ozvali další možní klienti – ale spokojen být nedokázal, protože z textu vycházel jako karikatura sebe sama.

Senzacechtiví reportéři a seriózní detektivní práce šly málokdy ruku v ruce. A ačkoli novináři dokázali být cenným zdrojem informací – i když si je člověk musel přepečlivě prosít –, Sattler v práci s nimi nikdy nenašel zálibu. Na to míval Adama Křížka… jenže ten u tisku už od narukování nepůsobil.

Pravda, bývala tu jedna výjimka – avšak ONA už byla kdovíkde na honbě za novými reportážemi. Nebo se usadila a měla rodinu… Za ty roky se ani jednou nepřiměl zkusit to zjistit. Nejistota snad byla lepší. Dovolovala mu představovat si, co mu právě připadalo nejlepší.

Eliáši Sattlerovi nebyl takový způsob uvažování vlastní. Obvykle dával přednost vědění, ať už jakkoli nepříjemnému. Eleonora ale vždycky mívala výsadní postavení…

„Ještě jedna věc, mohu-li,“ vytrhl ho ze zamyšlení Karáskův hlas.

„Co – ach ano. Oč jde?“

„Kdyby… kdybyste zjistil, že vzniká něco, co by… co nemá nic společného s mou knihou… Myslíte si, že by se dalo natáčení nějak zastavit? Vložené peníze jsou až na druhém místě. Raději bych, aby žádný film nevznikl, než aby natočili něco, co by vrhalo stín na mé dílo. Je to… je to příliš troufalé?“

„Možná. Je to ovšem pochopitelné. Nicméně co se týká zastavení natáčení, obávám se, že pokud jste se předem písemně nedohodli na takové možnosti, šance na to by byla mizivá.“

Spisovatel s chmurným výrazem přikývl, nicméně chvíli nato se opět mírně usmíval, když se loučili, jako by mu Sattlerovým souhlasem s prošetřením záležitosti spadl kámen ze srdce.

Sattler vyšel z chládku staršího činžáku do stále ještě rozpálené ulice podvečerního Smíchova. Začátek října! Počasí se tvářilo, jako by měl být vrchol léta.

Nakrčil nos. Ulice páchly stokami a automobilovými výpary a v tramvaji jej nepochybně čekalo totéž, navíc s přemírou levných kolínských a potu. Nemohl se dočkat klidu, ticha, chladu a absence rušivých pachů ve vlastním domově. Večeru nad telefonním seznamem, deníky, filmovými časopisy a snad i vlastními zápisníky, ve společnosti konvičky vyzrálého pu-erhu a čajových sušenek.

Okamžitě poté, co otevřel domovní dveře, na něj skutečně dýchl chladivý vzduch s onou nezaměnitelnou vůní omítky, jemného mýdla a dřeva. Sattler si vděčně svlékl sako a postavil na čaj.

Současně s pískáním konvice se však ozvalo zadrnčení telefonu.

Mírně rozladěný Sattler uchopil sluchátko.

V něm se ozval hlas jeho nejlepšího přítele Adama Křížka. „Jsem rád, že jsem vás zastihl! Už jsem zpátky z Chebu a říkal jsem si, jestli se u nás nebudete chtít zastavit na šálek čaje. Evženka se po vás ptala. A čekají tu na vás čerstvě upečené tvarohové koláče!“

Sattler byl mimoděk vržen ve vzpomínkách nazpět v čase do dob, kdy Adam Křížek docházel k němu vyjídat dobroty hospodyně paní Jany. Jak dávno, a přece blízko se to zdálo…

„Mám právě nový případ…“ Zaváhal. „Ale možná byste mi s ním mohl pomoci, pokud máte čas. Rád se u vás zastavím.“

Dávno pryč byly doby, kdy Adam Křížek žil staromládeneckým životem. Sattler si dobře vzpomínal na jeho podnájem ve Vršovicích ještě před válkou i nepatrný pokojík v Holešovicích po jeho pozdním návratu z východu. Teď obýval domek ve Strašnicích v ulici V Rybníčkách: malý, udržovaný, bíle omítnutý, s hnědou cihlovou střechou, bílým plaňkovým plotem a zahrádkou s begóniemi, mečíky, hortenzií, malou jablůňkou a rybízovým keřem. Ještě stále byl nezvyk vídat ho v tomto prostředí, Sattler by nicméně byl ten první, kdo by uznal, že mu prospívá.

Na Wilsonově nádraží se mu podařilo chytit vlak na zastávku Staré Strašnice, odkud už to ke Křížkovým byl kousek příjemnou procházkou mezi domky a vilami, které tu vyrostly především po připojení Strašnic k Praze před sedmi lety.

Jak Sattler záhy spatřil, byl Křížek právě venku a česal podzimní jablka z drobného stromku. Tváře měl po válce a anabázi konečně znovu plnější, získal zdravou barvu, pořídil si pěstěný knír a pod režnou košilí na venkovní práce náznak bříška – to nejspíš všechny ty koláče, buchty nebo tučné pečeně.

„Eliáši!“ zvolal a slezl z vratkých schůdků. „Rád vás tu vidím. Pojďte dál. Nebo se budete chtít posadit venku?“

Ještě než vešli, objevila se ve dveřích Evženie Křížková. S vřelým úsměvem si otírala moukou zaprášené ruce do zástěry, která se jí klenula přes břicho teď mnohem vypouklejší než to jejího muže.

Adam Křížek ji objal a zlehka pohladil po vlasech. Celý ten výjev Sattlerovi připadal téměř archetypální – jako zosobnění všeobecné představy o rodině a teple domova. Cosi mu na tom přišlo neskutečně vzdálené – a cosi podivně lákavé.

Uvnitř čekal čistě prostřený stůl a na něm voňavé tvarohové koláče. Stačil jediný nádech a přenesl se současně do dětství, k rodinnému stolu prostřenému matkou nebo služebnou a vonícímu čerstvým pečením, povidly, mákem a tvarohem, a ke vždy dokonalé tabuli své hospodyně paní Jany. Pocítil bodnutí viny, že jí už dlouho nenapsal do Třebíče, kam za války odjela za rodinou. Neviděl ji bezmála patnáct let, každý rok si přesto vyměnili alespoň několik přání k svátkům.

Kvasnice. Tvaroh. Rozinky. Rum. Vanilka.

„Nabídněte si! Dáte si čaj, že?“ Evženie Křížková otevřela plechovou dózu, odkud se k němu rozlinulo nezaměnitelné, nasládle zemité aroma vyzrálého lisovaného pu-erhu.

Sattler s pocity hraničícími mezi překvapením a bezmála dojetím sledoval, jak horkou vodou zalévá konvičku voňavého čaje. Zachytila jeho pohled a usmála se. „Jeden Adamův zákazník měl potíže s doplacením zakázky… ale přišel mu nový balík zajímavých čajů z ciziny. Když jsme to zjistili, hned se dokázali dohodnout. Sami mnoho čaje nevypijeme, ale říkali jsme si, že tenhle pu-erh si necháme pro vás. Ovšem – co je zač ten váš nový případ? Adam už se zmiňoval…“

Eliáš Sattler jim za současného popíjení zvolna chladnoucího pu-erhu vyložil, co mu sdělil Karásek.

„Zítra se vypravím najít toho producenta,“ zakončil. „Mám v plánu vystupovat jako obchodník toužící vložit peníze do jeho snímku.“

„To by mohlo zabrat. Pokud je to šejdíř, nejspíš se chytne. Karásek ale udělal chybu, že do toho dal vlastní peníze. I kdyby šlo o naprosto poctivou záležitost, může to snadno ztroskotat. Známý z obchodu před pár lety investoval do filmu a málem prodělal kalhoty. Horší než dostihy – alespoň to tvrdí. Možná je to jen výmluva, proč si každý týden zajít vsadit do Chuchle,“ ušklíbl se Křížek a ukousl si notný díl koláče.

„Nebylo to ale tou dobou o dost jiné než dnes? Jeden tatínkův přítel působil u filmu, a když byl ještě tatínek naživu, slýchávala jsem je bavit se o tom, jaké natáčení ztroskotalo tentokrát, kolik negativu se vyplýtvalo nebo jak pracně čekali na to správné světlo, jen aby se pak pokazila kamera,“ poznamenala Evženie. „To se ale změnilo. Jak dlouho už existuje společnost AB?“

„Od roku 1921,“ pravil Sattler. Než vyrazil za přítelem, nelenil a ze své rozsáhlé a rozmanité sbírky tisku vytáhl na cestu vlakem několik čísel filmových časopisů. Základy o současném filmařském prostředí si chtěl zjistit ještě před zítřejší cestou na Barrandov, a tak teď mohl sypat alespoň nejvýznamnější data z rukávu. O jeho faktickém fungování měl nicméně stále příliš mlhavou představu.

„Mnoho filmařů ale těžce zasáhl propad před pár lety.“

Křížek přikývl. „Vzpomínám si, tehdy jsem byl ještě v těsnějším kontaktu s novináři. Můžu vám vyjmenovat, kolik filmů se u nás natočilo: Ve třiadvacátém čtrnáct, ve čtyřiadvacátém už jen osm! Přitom v obou předchozích letech jich bylo za rok přes pětatřicet. Obzvlášť jeden kolega měl ve zvyku ten vývoj pořád dokola kritizovat. Ne že bych s ním nesouhlasil, ale číst dokola tentýž sloupek v bledě modrém jednoduše nejde!“

„Z toho, co jsem si zatím zjistil, se nicméně zdá, že se filmové podnikání stalo poněkud… jistějším. Stále jde o riskantní záležitost, jeden producent se v nedávné době kvůli zadlužení dokonce zabil, ovšem k podobným nešťastným případům už ve filmu nedochází častěji než jinde.“

„Mohu se zkusit zeptat Ludvíka,“ nabídla se Evženie. „Neviděli jsme se od doby, co zemřel tatínek, ale jistě mne rád uvidí – a ještě raději si popovídá o tom, jak to bývalo u filmu.“

„To by od vás bylo velice laskavé.“ Sattler dopil poslední doušek lahodného čaje.

Viděl, že Adam i Evženie už začínají vypadat unaveně. Připozdívalo se ostatně a určitě měli plány na večeři, do kterých on nespadal. Bylo mu jasné, že kdyby se sám nezvedl, pozvali by ho, a s radostí, ale netoužil je svou přítomností zatěžovat.

Odložil šálek a pravil: „Moc vám děkuji za pozvání, budu už vás ale muset opustit. Mám v plánu večer ještě projít další tisk k případu a zjistit několik maličkostí. Hned za svítání ovšem plánuji navštívit set Dvojníka v Hlubočepích.“

Křížek ihned pochopil, co nechal zatím nevyřčené, ale řekl omluvně: „Zítra ráno vybírám z nové dovážky látky pro pár moravských salonů. Nemohu to přenechat nikomu jinému ani odložit. Snažíme se přetáhnout pár zákazníků Vídni a apel na vlastenecké cítění není tak docela dostačující…“

„Jistěže.“

„Obzvlášť když je naše zboží dražší,“ dodal Sattlerův přítel trpčeji. „Ale rád se s vámi na set podívám jindy. Pokud se tam budete vracet i pozítří, připojil bych se – tedy pokud budu smět.“

„Myslím, že jako údajný obchodník textilem, za něhož se chystám vydávat, vás tam dokážu propašovat,“ ujistil jej vyšetřovatel.

„Koneckonců třeba zjistíme, že je vše legitimní, a vy se rozhodnete do filmu vložit finance…“

Evženie se na kratičký okamžik zatvářila poplašeně, než se i ona zasmála.

Křížek se zašklebil. „To určitě. Tahle záležitost smrdí, jinak se nejmenuju Adam Křížek a Douglas Fairbanks není králem filmu,“ prohlásil s neochvějnou jistotou.

Ani proti jednomu tvrzení nemohl nikdo nic namítat.

Hlubočepské stráně byly na pomezí modré a zlaté hodiny ozářené měkkým přísvitem, který zjemňoval hrany, vyhlazoval perspektivu a halil vše do příjemného hávu. Fotografové se naučili tu dobu milovat. Filmaři se však zatím nenaučili mít ji rádi, neboť úroveň světla až do samého sklonku zlaté hodiny nedostačovala k pořádné expozici filmových záběrů. Oni na rozdíl od fotografů nemohli dobu expozice snímku prodloužit, tedy pokud by nechtěli docílit surreálného efektu rozmazaných postav.

Na setu uprostřed stráně kus od skalisek nad Žvahovem byly už přípravy v plném proudu, když tam Eliáš Sattler dorazil. Spatřil vytáhlého a poněkud vyzáblého mladíka, jak cosi montuje na stativ s kamerou a pozorně se pak dívá do hledáčku. Viděl herce urovnávající si kostýmy a upravující líčení.

Martin Tomášek, s nímž se Sattler předešlého dne setkal, pobíhal mezi několika krabicemi, zřejmě plnými rekvizit, kostýmů k převlečení a také technického vybavení, které Sattler z větší části nepoznával. Uvažoval, odkud sem tohle všechno odnosili. Kam až v okolí mohl zajet automobil?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zločin na stříbrném plátně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.