© Zdeněk Jančařík, Ludmila Javorová, 2020

Cover photo © Vít Kobza

© Portál, s. r. o., Praha 2020

ISBN 978-80-262-1693-3

In memoriam Felixe Marii Davídka a všech statečných mužů a žen skryté církve

I když jsem nemohla sloužit jako kněz, Pán Bůh mi dal ochutnat všechno z kněžské služby.

LUDMILA JAVOROVÁ

Ty jsi kněz navěky podle řádu Melchisedechova.

ŽIDŮM 7,17

Úvodem

Památka bratra biskupa Felixe. Na něho vzpomíná jen malé stádečko, ale on hlásal univerzalitu Krista, proto bude jednou vzpomínán celou církví. Ta totiž v přítomnosti jen stále mluví o nutnosti reforem, on však konal. O čem zákoníci říkali, že to nejde, on to udělal – a šlo to! K čemu nyní nemají odvahu biskupové celého světa včetně římského, k tomu měl Felix odvahu už před půl stoletím. Papež František říká, že kněží mají strach z evangelia, a proto sahají po církevním právu. Platí to tedy bohužel i o něm. Proč nedá příklad a nevztáhne ruce na poctivé katolické táty (mámy) rodin? Církevní právo se rádo cpe všude mezi Boha a člověka (Lk 23). V dějinách církve nebylo ani nebude biskupa tak odvážného, rozvážného, rozhodného a riskujícího, jako byl náš Felix. Kladl důraz na vzdělání svých necelibátních kněží. Jeho prognóza neklerikálního duchovenstva s vlastními příjmy a bydlením se ukazuje stále víc jako jediná možná v budoucnosti.

Felix je mučedníkem těch svých 14 let v nejtěžších žalářích té doby. Navíc – ztratil dobré jméno, byl doslova nazván bláznem, ale pro nás stojí vedle takového Teilharda de Chardin, jehož osud psance ve své církvi trvá dodnes. Do našeho Titaniku teče, ale pumpovat vodu z podpalubí se nesmí, nebo jen skrytě, aby se nerušila pohoda na palubě. Sestry, bratři, děkuji vám za každou připomínku biskupa Felixe dnešním mladým. Ti staří ať zůstanou ve svých hříších (Lk 23).

Jan Rybář

předneseno na tuřanském hřbitově 18. srpna 2019 ve výroční den úmrtí FMD

Vy jste měl být jezuita!

První rozhovor je vždycky důležitý. Od něj se odvíjí vše další. Oba partneři si tříbí argumenty, ohledávají terén, poznávají se navzájem. Mám dojem, že mezi mnou a Ludmilou Javorovou přeskočila jiskra hned zkraje. Od začátku jsem si byl vědom toho, že přistupuji k rozhovoru jako kněz, který se vyptává kněze. Že máme vlastně jedno téma, kolem kterého se budeme po celou dobu jejího vyprávění točit. Kněžství jako svátost, kněžství jako dar, kněžství jako úděl, fátum, někdy i prokletí. Svátost, kterou je poznamenán celý život svěcence, znamení, které se nevyjadřuje kolárkem ani štólou, ale bytím. V tomto prvním hovoru se zříkám všech poznámek pod čarou a nechám slova prostě plynout. Většina z toho, o čem s Ludmilou Javorovou mluvíme, bude vysvětlena v následujících kapitolách.

Setkala jste se, paní Ludmilo, někdy se salesiány?

Ano, ale je to už dávno. Pater Januš mně kdysi dávno řekl, že měl sen, že se jednou k salesiánům vrátím. Říkala jsem si: „To asi nepůjde.“ (smích)

A najednou tu máte v bytě salesiána, který s vámi dělá knižní rozhovor…

Ale to byli tehdy jiní salesiáni. Já vás tam podle vašich článků nemůžu zařadit. Tak jak jsem je znala, tak vás bych dala k jezuitům.

Já už nebudu měnit! (smích)

Ne, to nedělejte! Možná i ti salesiáni potřebují dnes trochu „pootočit“. Dívat se na svět z jiného úhlu, směrem do budoucnosti. Když se podíváte na řády a na to, k čemu je vybízel koncil, tak to bylo jedno ze znamení času (signum). Pokud nemají dorost, tak se mají zamyslet nad tím, jestli jdou cestou, která je pro budoucnost nosná.

Pro nás je mantrou „věrnost charizmatu zakladatele“.

Já bych ale řekla, že mohou také přijmout jiné poslání, než to bylo na počátku. Vnášet do světa novou inspiraci podle kultury a sociálního prostředí, v nichž působí. Je to náročné, ale s pomocí Ducha možné.

Dětství a mládí

Měl jsem zprvu pocit, že jsem se v malinkatém jednopokojovém bytě paní Ludmily v Brně na sídlišti na Staré Osadě propadl do Čapkovy Věci Makropulos – čas se nám postupně stal relativní veličinou. Začali jsme si povídat v den mých pětapadesátých narozenin. Ludmila Javorová nedlouho potom oslavila osmaosmdesátku. Občas skáčeme v desetiletích, paní Ludmila toho má evidentně spoustu na srdci. Vypráví, vzpomínky se větví a já chvílemi řadím zpátečku. Nejčastějším slovem rozhovoru je asi: Vraťme se v čase… Nejprve byla sestra Lída, jak jsem si po chvíli dovolil paní Ludmilu oslovovat, velmi nedůvěřivá k jakémukoli natáčení a vůbec k zaznamenávání svého vyprávění o minulosti – zažila už kvůli své upřímnosti takových ústrků, nepochopení a křivd! Mnozí se tvářili, jako by po roce devadesát měla už jenom mlčet a se svými tajemstvími dožít.

Postupně se sestra Lída otvírá a mluví spontánně, s vitalitou a na svůj věk s neuvěřitelným zápalem. Někdy vzpomíná na jména, která už za ta léta vypadla ze zákrutů paměti, a synapse ne a ne se sepnout. Něco má na jazyku a čeká, až slovo naskočí a přilétne. Mnohé věci se jí vybavují okamžitě, jen nepoučenému tazateli někdy není zcela jasné, jestli se daná událost stala před dvaceti, padesáti nebo sedmdesáti lety. Nebo třeba včera? Proto stále znovu uspořádáváme chronologii, aby vyprávění mělo časovou linku, která se přesto občas dost klikatí… Během rozhovoru teprve objevuji, co to byla skrytá církev, kdo byl vlastně Felix Maria Davídek – a vůbec, jak to všechno asi bylo. Orální paměť je ovšem zrádná, takže text doplňuji poznámkami, které snad pomohou čtenáři v orientaci.

Sestro Ludmilo, proč o tom všem, co jste prožila, nechcete mluvit?

Především už nechci mluvit o tom, co již bylo řečeno, ale o tom, co bylo záměrně zamlčeno nebo nedořečeno. Ovšem nevím, jestli ještě budu s to najít výstižná slova. Ale i když nenajdu slova, chci ještě svědčit o nezměrné Boží spolupráci.

Nechcete tedy vyprávět o svém kněžství ve skryté církvi?

Pro mnohé je kněžství jako takové ve skryté církvi něco jako „úlet“ provázený pocitem nadřazenosti. I s tím jsem se občas setkala. V životě i ve vnitřním světě jsem spontánní. Jakmile ale přicházejí pohledy zvenčí, tak mě to ruší! Jde mi totiž jen a jen o svědectví, vždyť o to denně prosím.

Budu se snažit být v otázce kněžství diskrétní…

Vy jste zařazen v určitém společenském rámci a v řeholi – a tam je kněžství v normě, patří to k vám. Já jsem ve světě, žiji život, jak přichází. Od určité doby, když se utvářelo mé povolání, jsem chtěla být ve světě, Bohu jsem říkala, že nechci odejít ze světa. Nechtěla jsem odejít do ústraní, ale poznávat svět a lidi v něm. Přitom jsem milovala ticho a samotu. Do toho pak přišla podzemní církev. Skrytost jsem vzala jako naprostou normu, která mě čeká. Pak přišel II. vatikánský koncil, který to ještě potvrdil – a já jsem nemohla pochopit, proč lidé tu skrytost nechápou. Obecně se lidem nechce opouštět věci tohoto světa a měnit způsob existence, a proto je můj způsob existence irituje a naplňuje nejistotou. Je to zcela jiný způsob života, než by si možná představovali.

Ano, bojíme se proměnit svůj obraz o Bohu, o kněžství, o ženství…

V prvé řadě o sobě! Ano, chybí nám bytostné spojení s Bohem. Přemýšlím, kam se nám ztratilo duchovní zaměření. A je to kvůli materii, materialismu. Těch příčin je ale asi víc. Příliš rotujeme kolem sebe.

Pokuste se teď, sestro Ludmilo, odpovídat dvěma slovy…

To já ale nedokážu! Vždyť mám toho tolik co říct! A navíc, skoro všichni kněží z Koinótés už zemřeli.1 Zbyli snad jen dva, to už jsou staří pánové, a několik ženatých kněží, ti tady jsou. Co se týká zpovědi a našeho rozhovoru, žena musí mluvit – ona se nespokojí s jedním slovem. V jednom slově se ona nevyjádří, v prožitku žen je bohatství, žena ráda rozdává. My ženy to musíme vypovědět. A když to zpovědník usekne, tak se nedočká ničeho.

Která je vaše nejoblíbenější světice?

To vlastně nedovedu říct. V dětství jsem měla v oblibě Terezičku, když jsem dospívala, objevila jsem Mary Wardovou, později Kateřinu Sienskou, ale dnes jsem zůstala jenom u Panny Marie. Považuji ji za největší ženu. Málo se vyzvedávají její vlastnosti, i když se říká, že jich je v Písmu málo, řekla bych, že v Písmu je popsána dostatečně, ale pořád jsme nedospěli k jejímu úplnému pochopení.

Který mužský světec je vám nejblíž?

Moje úcta ke světcům prochází životními fázemi a já se dnes hodně obracím ke světcům své doby. V první řadě jsem vždycky měla ráda příběh svatého Vojtěcha, protože jsem vždycky vnímala, jak toužil pracovat a jak nebyl pochopen. Dnes je mi velice blízký Bohuslav Burian2 a Josef Toufar.3 Burian proto, že i přes tolikeré potíže se stále vracel ke svému – cítil to jako potřebu doby. I když měl tělesné hendikepy, nevzdával se a vždycky ho hnala touha těm druhým něco dát.

Vidíte, o Burianovi zvaném Pistolník toho moc nevím…

Byla jsem v týmu, který zpracovával jeho životopis, jenž jsme po letech odevzdali Karlově univerzitě. Bohuslav Burian převáděl přes hranice v padesátých letech, několikrát unikl smrti. Já jsem se k němu obracela v dost svízelných životních situacích a on mi dosud pomáhá.

A Josef Toufar?

O Toufarovi jsem věděla už od svého dětství, protože v Zahrádce učila švagrová mé tety a ona v naší rodině tvrdila, že pohyb křížku v Číhošti nebyl falšovaný. Od té doby je pro mě Josef Toufar inspirativní člověk, který tady byl pro lidi a stal se obětí těch hrozných padesátých let, doby, kterou jsem také prošla. On byl první mučedník, o kterém jsem se v padesátých letech dozvěděla. Felix Davídek kdysi inicioval modlitby za jeho blahořečení. Já ho dodnes prosím o přímluvu v nejrůznějších záležitostech.

Letos si připomínáme sedmdesát let od jeho umučení…

Zastávám teorii, že člověk svým utrpením hýbe světem. Utrpení je hodnota a nemůže se ztratit. Láska je největší hodnota. Jako člověk nemohu mít lásku tak dokonalou, jako ji měl Kristus, takže všechny hodnoty světa vkládám na paténu lásky k proměnění – protože to může jenom Bůh. V tom je možné setkání člověka a Boha. Až do druhého příchodu. Druhý příchod bude totální proměna a na té by nám mělo záležet. Mnohokrát jsem se pokoušela tlumočit tento pohled na Krista mezi dospělými, ale marně. Když jsem kdysi učila, modlívali jsme se s dětmi o druhý příchod, zvláště před Vánocemi. Říkala jsem dětem, že všechno bude proměněno v krásu, kterou si zatím neumíme představit, protože v Písmu je psáno, že bude nová země a nové nebe. A když Kristus mluví o něčem novém, to znamená, že to tady ještě nikdy nebylo. Tak jsem se to snažila dětem přiblížit.

Tento pohled není pro nás, moderní lidi zabořené hlavou v každodennosti, vůbec snadný…

Mojí denní prosbou je a bylo, že se chci stát apoštolkou parusie. Vůbec jsem tehdy při svěcení nevěděla, co mě čeká, ale vedla mě jedna věc: abych lidem zpřístupnila věci, o kterých nic neví. A chtěla jsem jim to zpřístupnit z pohledu prostého člověka. Chtěla jsem žít mezi prostými lidmi, mezi kterými nikdo v tomto smyslu nepracuje. Zakládáme společenství, ale většinou nepostupujeme systematicky v poznávání Božích věcí. Vážím si toho, že ta společenství jsou, ale my potřebujeme i poznání.

1Větev tzv. skryté nebo podzemní církve organizovaná především brněnskými kněžími v letech 1964–1989. Koinótés pochází z řec. koinonia – společenství, ve spojení s latinskou koncovkou -tés; v Novém zákoně to byl výraz pro společenství pokřtěných kolem eucharistického stolu.

2Bohuslav Burian (1919–1960) chtěl být misionářem v Africe, byl vězněn za protinacistickou činnost v odboji v koncentrácích Auschwitz III, Golleschau a Ellrich, utekl z pochodu smrti na konci války, v roce 1948 neváhal přečíst „odbojný“ pastýřský list biskupů v Brně na Zelném trhu, po roce 1950 uprchl do Rakouska a pomáhal převádět uprchlíky přes hranice. Roku 1952 byl odsouzen k dvaceti letům žaláře, v lednu 1960 uprchl z Leopoldova. Po dopadení zemřel ve věznici na Mírově na následky zápalu plic.

3Josef Toufar (1902–1950) působil jako farář na Vysočině v Zahrádce a v Číhošti. Po dosud nevysvětleném pohybu křížku v číhošťském kostele byl v lednu 1950 unesen státní policií do Valdic, kde byl brutálně vyšetřován sadistickým policistou Ladislavem Máchou a dalšími, na následky čehož 25. února 1950 zemřel. 14. listopadu 2014 se díky vytrvalému úsilí básníka a spisovatele Miloše Doležala o nalezení Toufarových ostatků podařilo odhalit místo jeho nedůstojného uklizení v hromadném hrobě na ďáblickém hřbitově v Praze. 12. července 2015 byly ostatky slavnostně uloženy v číhošťském kostele. Pod vedením promotora beatifikační kauzy, hradeckého kněze prof. Tomáše Petráčka, probíhá proces blahořečení.

Prostě jsem to měla v sobě

Chrlická rodina Javorových byla taková zvláštní „kněžská rodinka“. Maminka byla přesvědčena, že její manžel „měl být kněz“, synové si po nedělní bohoslužbě hrávali na kněze, dcera Ludmila si chce hrát s nimi a nechápe, proč by nemohla předvádět kněze v komži jako kluci. Hned zkraje se v rozhovoru objeví jména významných brněnských kněží, kteří Ludmilu ovlivní na celý život (Ferdinand Nesrovnal a Felix Davídek) – kněží a kněžství se postupem času stanou ústředním motivem Ludmilina života.

Projděme si, sestro Ludmilo, zastávky vašeho života. Vyrůstala jste v časech, které si už dnes neumíme představit. Jste z deseti dětí. Co jste si odnesla od maminky a od tatínka?

Od otce jsem si odnesla představu otevřenosti vůči světu a lásku k teologii, ke knihám a k poznávání. Maminka mu říkávala: „Ty ses měl stát knězem, ty jenom ležíš v knihách.“

Váš táta si pořád četl?

Přes den na to neměl čas, ale mnoho večerů věnoval četbě. A také nám dětem rád předčítal. On si vzal do postele tři čtyři knížky a já jsem chtěla jít k němu usínat. Pak mě teprve přenesli do mé postýlky.

„Tati, co v těch knihách je?“ ptala jsem se.

Nebyl rád, že ho ruším, a odpovídal jen tak pod fousy. Maminka mu říkala: „Prosím tě, na co si bereš tolik knih? Vždyť jdeš spát!“ On na to: „Maminko, to jsou bonbony!“ (smích)

Ty bonbony mi zůstaly v paměti a dodnes je mlsám.

Maminka byla tedy praktická žena a otec intelektuál se spirituálními sklony?

Je to tak. On se hodně přátelil s kněžími. Otcové Jánský a Pokorný byli u nás coby tatínkovi přátelé jeden nebo druhý skoro každé nedělní odpoledne. Jak jsem již vzpomínala v knížce, která vyšla o mém životě,4 odkládali si vždycky biret na okraj stolu. Chtěla jsem ho vzít do ruky a zkusit si ho. Jeden z kněží si toho všiml a pravil: „Na to dívky sahat nesmějí!“ Schovala jsem se tehdy za maminku, a když se katecheta nedíval, natáhla jsem ruku a biretu jsem se stejně dotkla.

Když k vám chodili ti kněží, zvykla jste si poslouchat dospělácké hovory…

Ano, tatínek mě brával s sebou na procházky s kněžími. Je zajímavé, že z mých bratrů nikoho nebral.

Kolik jste měla bratrů?

Osm. Vyrůstala jsem s nimi, ale neuměla jsem lézt na stromy, nebyla jsem žádný sportovec. Bydleli jsme v Chrlicích ve farnosti Tuřany v prostorném domě, který mí rodiče sdíleli s rodinou Hořákovou. Hořákovi byli také katolíci.5 Maminka nám každý den udělala program, každému dala nějaký úkol. Dnes nemůžu pochopit, jak to ta žena zvládla – musela být nesmírně psychicky zdatná, racionální a odolná. Ráno přišla do pokoje, pozdravila nás křesťansky, kluci kňourali, ale já jsem byla vzhůru vždycky dřív, než maminka přišla. Maminka prošla dětskou ložnici a odhodila klukům peřinu.

I vám?

Ne, mně nikdy ne. Já jsem ani nikdy v životě nedostala výprask. Prostě jsem byla holka mezi klukama. Ptala jsem se jí: „Mami, proč ty kluky takhle budíš, mně to vadí!“ A maminka na to: „To se u kluků patří!“ A tím debata končila. Své povinnosti dělala maminka s velkou láskou. Jednou jsem jí položila otázku: „Maminko, kdy se vlastně modlíš?“ A ona na to: „Copak mě neslyšíš ráno zpívat?“

Z jakého prostředí maminka pocházela?

Moje máma byla vychovaná v superpanské rodině, kde se chodilo v róbách, a ona to nesnášela. Když poznala prostý život na venkově, odmítla všechno „panské“ a nechtěla o tom pak v dospělosti ani slyšet.

Jak vás rodiče vychovávali?

Maminka nám vytvářela řád až do deseti dvanácti let. Byla válka a my jsme denně v modlitbě provázeli ty, kdo trpěli válkou. Viděli jsme mrtvé, raněné, mluvili jsme doma o jejich rodinách, aniž bychom je znali. Tím se v dětech pěstuje empatie. Tatínek nás vedl k ohleduplnosti, nesměli jsme večer rámusit, abychom nerušili sousedy. Každý musel mít večer poskládány své věci na hromádce a dostávali jsme dokonce známky.

Měla jste ještě sestru Marii. Někde jsem četl, že se narodila nemocná…

Ne, to ne! (smích) Byla zdravá jak tuřín. Ona byla horolezkyně, sportovkyně, byla úplně jiného založení než já, udělala gympl, průmyslovku, chtěla jít na další průmyslovku, nechtěla jít do práce, že půjde do školy, jenomže ji nikde nevzali. Ředitel si ji jednou zavolal a řekl jí: „Buďto škola a do SSM, nebo toho musíš nechat.“ Po absolvování průmyslovky šla tedy do nějakého ústavu, ale pak přišel osmašedesátý, ona nastoupila na Filozofickou fakultu, kterou absolvovala, chtěli po ní, aby šla na doktorát, ale ona že ne, že si chce odpočinout na horách. Nějaký čas pracovala v Žabinách (v Brně-Žabovřeskách) v dětském domově Dagmar, ale říkala, že jí děti nesedí, že by radši dospělé. V Žabinách ji ředitelka chtěla jmenovat namísto sebe, až půjde do důchodu. Ona ale nastoupila v Pisárkách do diagnostického ústavu. Tam se jí stalo to neštěstí…

Jaké neštěstí?

Sestra Marie měla chřipku a po té chřipce jí volali, jestli by nemohla přijet suplovat za nemocné kantory. Ona tam nastoupila a druhý den po nástupu ji našli ve sborovně na podlaze. Než se dostala do nemocnice, bylo odpoledne a ona zůstala na půl těla ochrnutá. Zůstala jí mimika, myšlení také nebylo zasažené. Měla vysoké horečky, na jedné polovině těla nehnula ani rukou, ani nohou. Pak ji převezli do nemocnice v Hradci Králové. Tamní primář mi řekl, že kdyby ji okamžitě po té atace převezli do nemocnice, že by mohla být kompletně zachráněna. Takto máme počítat s tím, že se nikdy neposadí a nikdy už nebude chodit. V Hradci byla asi čtyři měsíce, pak jsme si ji převezli domů. Zabudovali jsme do zdi ribstol a ona se za pár měsíců tak rozcvičila, že nikdo nevěřil, že byla ochrnutá. Pak šla ještě na další studium, dělala logopedii, ale do toho přišly zuby… Její zubařka jí při čištění korunky tak poškodila chrup, že logopedii nemohla dělat. Když nám tehdy řekl hradecký doktor, že nikdy nebude chodit, tak jsme s tím počítali. Bydlela v Bystrci a po maminčině smrti jsem jí v Bystrci pomáhala s domácími pracemi. Všechno to zvládala až do letoška.

Z vašich osmi bratří nešel žádný na kněze nebo do řehole?

Nejstarší bratr František na kněze chtěl, ale když přišel Hitler, byl totálně nasazený, pak přišla fronta a on pomáhal s transportem bomb z nádraží na letiště. Všechno to nosili jenom ve dvou a bratr se vrátil s vnitřním zraněním – poškodil si vnitřní orgány – a na to na konci války zemřel. Všude bylo vojsko, plné nemocnice. V úrazovce ho přijal prof. Novák s podmínkou, že bratr bude ležet jen na nosítkách na chodbě.

Druhý bratr chodíval za války v neděli odpoledne na požehnání. V Chrlicích byla kaple, kterou si zbudovali občané. Rodiče tedy šli spolu po požehnání po silnici podél železniční tratě, mezi nimi můj sedmiletý brácha. Ze zatáčky mezi ně vlítla motorka a brácha ochrnul a zůstal ležákem do svých pětatřiceti, kdy zemřel na následky chřipky.

To byla samá tragédie!

V rodině bylo neúnosné utrpení. Nejprve zemřela maminčina maminka, její dcera, teta Františka, přišla o zrak, když její tatínek nabíjel pušku a ona mu bouchla pod rukama… Třetí kandidát kněžství byl můj bratr Josef Javora. Nakonec se stal knězem, ale jako ženatý v době Koinótés.6

A k salesiánům nechtěl nikdo?

Bratr Stanislav, ten byl jako chlapec ve Fryštáku. Já si ještě pamatuju, jak jsme za ním jezdili a vítal nás tam pater Ignác Stuchlý, prováděl nás se sestrou Marií fryštáckým ústavem – byl to takový dědoušek s kulatými brýlkami.

Když komunisti rozehnali a zavřeli fryštácký dům, Staňa začal pracovat s brněnským paterem Josefem Navrkalem, opisoval mu kázání a jiné promluvy a ministroval v Brně u Sv. Michala. Staňu i Josefa Navrkala zavřeli. Navrkal pracoval v uranových dolech a po kriminále nesměl patnáct let působit jako kněz. Staňa si odseděl něco přes dva roky. Po návratu pracoval v Mariánských Lázních jako kostelník. Oženil se a měli se ženou děti.

Napadlo vás někdy, že byste chtěla být řeholnicí?

Už v patnácti letech jsem chtěla odejít k řeholním sestrám.

Ve stejném věku jako svatá Terezička!

Prostě jsem to v sobě nosila, ale říkala jsem, že nechci tam, kde je tetinka. Maminka měla totiž sestru, kterou po smrti jejich mámy odvezli do Příbrami. Jejich vychovatelka byla bohužel hrozná sadistka a strašně je bila a za vše je krutě trestala. Babiččin bratr, tehdy převor svatohorských redemptoristů, který tam obě dívky poslal, o tom nevěděl. Doporučil ji dědečkovi jako výbornou paní, která chodí denně do kostela. Teta byla o dva roky starší než moje maminka a měla jinou povahu, a tak řekla: „Tady já nebudu, já odsud uteču!“ Ta paní pochopila, že to s ní nepůjde, a odvezla ji do Prahy do penzionátu anglických panen, kde ona zůstala i jako sestra. Později založila klášter v Prešově, byla zvolena jeho představenou, vyučovala francouzštinu a vedla penzionát. Nesměla se ale podepsat na zakládací listiny, protože před válkou nepřijala slovenské občanství. Později byla moje teta ve Štěkni. Nikdy nemluvila o řádových sestrách zle, ale byla velice pro to, aby byly zrušeny takové ty „pomocné sestry“, jeptišky, protože to mezi nimi moc neklapalo.

Jak to tedy bylo v těch patnácti?

Vrátila jsem se tehdy z Veveří, kde jsem byla u jezuity Ferdinanda Nesrovnala na exerciciích. Jela jsem tehdy na duchovní cvičení a nebylo mi ještě patnáct. Když jsme přišly na první přednášku, Nesrovnal hřímal: „Komu není patnáct, ven!“ Vylekala jsem se, protože první přednáška se mi moc líbila. Já že mám odejít domů? Večer jsem se sebrala a zaklepala jsem Nesrovnalovi na dveře.

Vyhrkl na mě: „Co chceš?“

„Já chci s váma mluvit.“

Měl u sebe nějaké kluky. Poslal je pryč a řekl mi: „Co máš na srdci?“

„Není mně sice patnáct, ale domů nepojedu.“

On na to: „Kolik je vás doma?“

„Doma mám osm bratrů a jednu sestru.“

To mu vyrazilo dech.

On povídá: „Tak běž spát. Když máš doma osm bráchů, tak to tady klidně zůstaň.“

Po těch exerciciích jsem se vrátila domů a řekla jsem, že okamžitě odcházím…7

Nakonec to dopadlo jinak…

Naše rodina dýchala duchovní opravdovostí. Za války toho moc k zakoupení nebylo, všechno bylo na lístky a maminka nám řekla: „Děti, to, co nám za lístky dávají, nám nestačí, ale vy to, co vám zbude, zanesete na dráhu a dáte to strojvedoucímu. On vám nasype do pytle uhlí.“ To obstarával Staňa. U nás nikdo nevrčel, že to nedokážeme. Říkali jsme si taky, že jsou na světě místa, kde nemají ani děti co jíst, a my si tu sedíme u stolu s jídlem. U stolu jsme se taky modlili za misie a za ty, kteří Pána Boha neznají. My děti jsme to slyšely a pamatovaly jsme si to. V našich rodičích to bylo a oni to prožívali, jinak by nás ke křesťanským postojům nevychovali. Když byly roku 1946 volby, tatínek nám vyndal z knihovny knížky o ruské revoluci, kde byly obrázky zbídačelé ruské země, bylo tam o sovětských koncentrácích a o Gulagu a procesech. Tatínek nám řekl: „Děcka, běžte po dvou a ukažte lidem, jaké to bylo a dodnes je za komunistů v Rusku.“ Chodili jsme po kostelových lidech, měli jsme s sebou agitační lístky a lidem jsme říkali, aby nevolili komunisty a aby se podívali na ty knížky. Víte, co nám ti lidé říkali? „To bylo v Rusku, to se u nás nikdy nestane!“ Přišli jsme domů zklamaní a říkali jsme: „Tati, oni všichni říkají, že se to u nás nikdy nestane, protože jsme inteligentní národ.“

První, na co tehdy lidé reagovali, byly Gottwaldovy sliby, že lidé už nebudou bez práce. A církev tehdy jela (a jede dodnes) ve starých kolejích.

Lidová strana byla tehdy neodmyslitelnou součástí církve, ale byla proti komunistům slabá…

Strašně slabá… A navíc o všem rozhodovali muži a matky nesměly nic předávat. Církev zůstávala hluboce patriarchální a křesťanské názory nebyly ukotveny.

Na řeholi jste tehdy zapomněla…

Musela jsem nastoupit do práce. Rodiče si to nepřáli, byla jsem příliš slabá, subtilní. Zažila jsem brutální život v továrně a bylo to něco diametrálně jiného, než co jsem znala z domu, ale měla jsem v sobě jistou přirozenou obranu. Byla jsem odhodlaná, že v továrně nezůstanu.

V jedné knize o vás jsem viděl fotku, jak stojíte v továrně na koberce u obřího srolovaného tepichu a něco tam šijete…

Tam jsem narazila na perly! Byl tam třeba člověk, který byl ze Židenic, což byla v našich očích proletářská čtvrť, a já jsem s takovými lidmi nikdy nepřišla do styku.

Jednoho dne řekl: „Ty sem nepatříš!“

A já na to: „Jak jste na to přišel?“

„Máš jinou vizáž.“

Ten vám nějak pomohl?

On mě z toho provozu vytáhl. Neměli s manželkou děti a on byl velice vnímavý, takže mě vytáhl do kanceláře.

Pamatujete si jeho jméno?

Pan Böhm ze Židenic. Hledala jsem jeho hrob, ale už jsem ho nenašla. Dodnes na něho pamatuji v modlitbě.

Měla jste ve škole jako spolužáky nějaké Němce nebo Židy?

Ve škole ne, ale ve čtvrti ano. Zažila jsem shromažďování Židů do transportu. Přiběhla jsem tehdy domů a říkala: „Mami, ta paní, co je stěhují a nikdo neví kam, mně nabízela panenku, ale já si přece nemůžu vzít panenku, když patří její dceři!“

Maminka říkala: „Tos udělala dobře, že sis ji nevzala.“

Na esesáky jste v životě nenarazila?

Jednou u nás bylo doma v noci gestapo. Maminka šla otevřít, byla celá bledá. Oni ji odstrčili a rovnou šli do ložnice. Když uviděli zafačovaného tatínka (zrovna ho bolela hlava), spustili na něj hned německy. Naše teta uměla perfektně německy a poslouchala v němčině rádio. Vysvětlila tomu Němci, že je náš tatínek těžce nemocný. Všude samé děti, všichni jsme vyskákali z postelí.

A oni něco hledali?

My jsme se to nedozvěděli. Nevím, jestli sehrála roli tatínkova nemoc, nebo schodečky deseti dětí, kapitán na své vojáky zařval Abtreten! a odešli.

Jak jste v rodině prožívali začátek padesátých let? Věděli jste o kněžích, kteří mizeli v lágrech?

Samozřejmě. V církvi se hodně angažoval můj bratr Stanislav, měli jsme o něho strach. Mnozí známí mizeli přímo od nás. Brácha byl později taky zavřený. A zmizel také Felix Davídek…

S jeho rodinou jsme se znali od dětství. Jeho maminka byla učitelka hudby a my jsme k nim chodili hrát na různé hudební nástroje. Ještě jako bohoslovec přicházel Felix na oplátku k nám domů, půjčoval si od tatínka knihy a diskutoval s ním o nich. Felix Davídek byl svěcený v roce 1946, po dvou letech už založil na své první štaci v Horním Štěpánově střední školu. Původně ji chtěl založit tady v Chrlicích. Domlouval se na tom s karmelitány v Kostelním Vydří, snad na tom byli domluveni už za rajchu – že se tady zřídí křesťanská střední škola.8 Při diskutování o škole Davídek prosazoval střední a ostatní kněží se přimlouvali za školu obecnou. Za nacistů se mnoho věcí neučilo, nevyučoval se dějepis, čeština, osnovy byly osekané. My jsme se doučovali doma, protože u nás doma visela mapa Evropy a sledovali jsme postup vojsk v druhé polovině války. Za komunistů to tatínek vyměnil a přes celou stěnu jsme měli mapu Československa. Za války nám tatínek ukazoval, kde všude je válečná fronta, takže jsme znali německou říši jak ze školy, tak z domácího vyučování. Ve škole jsme se ještě modlili, zažila jsem modlení před vyučováním, na schodišti visel ohromný kříž, který Němci nesundali, ale komunisti ano, to bylo první, co udělali. Tak se překrývaly dvě ideologie.

Co dělal Felix Davídek v osmačtyřicátém?

Jak už jsem se zmínila, rozjel v Horním Štěpánově vyučování svých studentů a chtěl nás staré známé do něho zapojit. Nazýval tuto „školu“ Atheneum, někde tu doma mám ještě indexy, které měli jeho žáci.9 Někteří kluci toto vzdělávání dokonce ukončili na fakultě, kde jim uznali Davídkovy přednášky, a tak uzavřeli některé semestry. Dodělal to Stanislav Richtr, Jirka Dvořák – tyto dva pak převáděl přes hranice Bohuslav Burian zvaný Pistolník. Jirka Dvořák o tom před smrtí napsal paměti.

Vy jste tedy Davídkovi pomáhala už v osmačtyřicátém?

Tehdy ještě ne. On nejprve přišel k nám domů, abych nastoupila na Atheneum. Rodiče ale pro mě chtěli normální školu. Nakonec myslím, že to bylo dobře. Otcova prozíravost vedla k přesvědčení, že to k ničemu nebude a že to soudruzi zruší, protože doma se o tom mluvilo v tom smyslu, že po únorovém převratu už nebude nic tak, jak bylo.

A Davídek tuto předvídavost neměl?

Tatínek se o něm jednou vyjádřil, že Felix má velké ideje, ale nakolik je vnese do života, je s otazníkem. Otipoval ho dobře. Felix měl například doma v pokoji na nočním stolku lebku.

Lidskou lebku?

Ano. Ptala jsem se doma tatínka: „Tati, proč to má doma?“ Táta říkal: „On je lékař, možná to potřebuje ke studiu – on udělal celou tropickou medicínu, ale jako kněz nesměl promovat.“ Kolegové lékaři ho i po revoluci volávali na srazy abiturientů, i když s nimi neměl promoci. Felix toužil jít do misií a v Horním Štěpánově si vychovával mladé lidi k tomu, že s ním jednou pojedou za hranice a založí spolu misijní stanici.

A soudruzi ho zavřeli za aktivity v Horním Štěpánově?

(přemýšlí) No, za co ho zavřeli… asi opravdu za to… Ale nejspíš také za to, že pomáhal těm klukům z Athenea za hranice.

Při soudu byl odsouzen tuším na čtyřiadvacet let…

Na pětadvacet. Myslím, že mu bylo přidáno i proto, že utíkal. Oni ho zavřeli, ale protože měli primitivní vězeňské podmínky, tak ho nejprve po zatčení drželi na škole v Boskovicích – i se dvěma jeho žáky. Čekalo se, co bude dál, a Felix si vyprosil, že musí na záchod, který byl v té škole v prvním patře. Z toalety se protáhl okýnkem, vyskočil ven a utíkal do lesa. Začalo zrovna pršet, psi ztratili stopu a Felix se v ženském přestrojení skrýval v jedné chalupě v lese v Pavlově.10

To muselo být pro něho i pro ty lidi strašně nebezpečné…

Slídili po něm nepředstavitelně. Policista, který hlídal Felixovy kluky, říkal: „Kluci, kde ten váš farář je tak dlouho? Běžte se po něm podívat!“ Kluci se šli podívat do prvního patra. Okýnko našli otevřené a tušili, co se stalo, protože Felixe znali. Zkusili tedy sbírat čas a volali dolů: „My ho hledáme! Není tady!“ Než bachař zjistil, co se děje, uplynulo dost času. Zavolal pak policii se psy. Felix mi později vyprávěl, že ty psy slyšel, jak slídili po lesích. Naštěstí ho hned neobjevili.

Byl to takový katolický partyzán…

(smích) Schovával se tam asi měsíc. V Pavlově byl jeho známý mlynář, Felix tam měl taky kamaráda, učitele Ignáce Bilíka, takže u nich se nějakou dobu skrýval. Ten učitel pak dostal 23 let – jeho manželka nechtěla o Felixovi ani slyšet.

Když byl Felix v kriminále, měli jste s ním nějaký kontakt?

Jednou za rok nám směl napsat jako kmotrům, i když jsme byli jen fiktivní kmotři. Když se pak vrátil, dostal sem z věznice na Starou Osadu balíček a říkal si: Kdo mě tady objevil? Po tolika letech! Byly v něm samé motáky z krimu. Felix si psal ve vězení obyčejnou tužkou na papírky básně a úvahy, ale bohužel to už nešlo rozluštit, protože se písmo časem rozpilo.

To je hrozná škoda!

Ano. Poslal mu to nějaký bachař, který musel vědět, kde bydlí po propuštění.11

A co vy jste dělala v padesátých letech?

Pracovala jsem tady v Brně-Zábrdovicích, ještě tam nebyl znárodněn gumárenský podnik. Vyráběly se tam gumy do kalhot, podvazky, mám dojem, že se majitel jmenoval Mach, ale brzy mu to znárodnili. Tam mě hlídala nějaká paní Borovičková, té jsem se musela hlásit…

Jako proskribovaná osoba?

Ano, tenkrát už nás aktivní katolíky pronásledovali na plné pecky. Později jsem se dostala k administrativní práci.

A jak vypadala situace v církvi kolem vás?

Poté, co zavřeli mého bratra Staňu, zavřeli také salesiána Ludvíka Otradovce.12 Tehdy jsme se my ženy začaly dávat dohromady. Řekly jsme si, že když jsou mužští zavření, my ženy musíme taky něco dělat. Nic se ale dělat nedalo, tak jsme se aspoň spolu modlily. Stýkala jsem se také s jedním knězem ze schönstattského hnutí. Oni byli velmi citově ladění, měli hlubokou emocionální mariánskou zbožnost. Já jsem vůči tomu byla obezřetná. Měla jsem v té době dojem, že takové projevy patří jen do vnitřního jádra člověka.

Dneska se citovost v projevech víry a modlitby docela nosí a je považována za cosi přirozeného.

Já to dneska neznám. Ale tenkrát jsem se tomu hnutí vzdálila, protože jsem víru vnímala spíš na racionální úrovni. Měla jsem pocit, že bych si jako introvert musela dělat násilí. Tak jsem to tehdy kamarádce Jarmile Studničkové řekla. Nejprve chtěli, abych si složila svou vlastní modlitbu k Panně Marii. Oni volali k Marii „Maminko“ a mně říkali: „No, takovou modlitbu, jako máš ty, jsme tady ještě neměli.“ Něco jsem v té modlitbě říkala o Rusku a oni prohlásili, že budu jejich sestra „pro Rusko“. Já jsem si ale pořád říkala, že to pro mě není, že znám život z jiné strany. Viděla jsem kolem sebe spoustu utrpení a měla jsem spíš pocit, že bych měla sloužit a něco vydávat ven než se utápět v citu. Přitom ale nejsem prosta citů, dokonce jsem Boha prosila, aby mi trochu citu vzal!

4Srov. Z hlubin bezedných. Příběh Ludmily Javorové vysvěcené na římskokatolického kněze, Brno, Cesta 2003. Původní americké vydání Out of the Depths vyšlo v roce 2001 v americkém nakladatelství Crossroad.

5Jeden ze žáků tajného biskupa Felixe M. Davídka, později vysvěcený na kněze, Jiří Václav Hořák († 2016), se o tom zmiňuje ve svých pamětech, které sepsal v kanadském exilu: „Javorova rodina s deseti dětmi, v jejichž novém domě jsme bydleli, byla rovněž přísně katolická. S nimi jsme tvořili až do roku 1945 jakoby jeden celek. Mám k nim hlubokou úctu, obdiv a vděk doposud, i když většina jejich členů už je na věčnosti.“ (Jiří Václav Hořák: Svědek. Hlasy a rozhodnutí, vlastním nákladem, 2014)

6Skoro modelový životopis kněze z Davídkovy líhně má bratr Ludmily Javorové Josef Javora (1934–2002). Z ideologických důvodů mu soudruzi nedovolili studovat, proto se vyučil nejprve nástrojařem a pak absolvoval dálkově strojní průmyslovku. Přestože byl ženatý, pocítil touhu po kněžství. Davídek ho roku 1968 vysvětil jako kněze východního ritu. Jeho kněžská činnost byla až do konce osmdesátých let tajná. Spolupracoval a podporoval biskupa Davídka až do jeho smrti roku 1988. Roku 1996 byl začleněn do řeckokatolické církve. Byl znovu vysvěcen sub conditione, tedy „pod podmínkou“, že by předchozí svěcení nebylo platné, a ustanoven jako řeckokatolický farář v Kroměříži. V roce 2002 obdržel z Říma fakultu biritualismu pro západní (latinský) ritus, což mu umožnilo sloužit i dalším skupinám věřících. Z jeho tří synů se Marcel Javora rozhodl pro kněžské povolání a dnes působí jako farář ve farnosti Brno-Komín.

7Musely to být mimořádné exercicie. Vypráví o nich po mnoha desetiletích s nadšením ve své knize Davídkův žák Jiří V. Hořák: „První věc, kterou nás jezuita (Nesrovnal) začal učit, bylo, jak se modlit: ‚Urči si na začátku, jak dlouho se budeš modlit. Ten čas dodrž a nijak nespěchej. Začni Otčenášem. Řekni Otče náš! a začni o těch slovech přemýšlet. Uvažuj o tom, co slovo náš znamená. Přemýšlej citem i sluchem, jak to slovo zní, chutí, jak chutná, čichem, jak to slovo voní či nevoní, a drž se jej po celou dobu, pokud tě svým významem nějak oslovuje. Až to slovo zcela vyčerpáš, běž k dalšímu slovu Otče. (…) Něco podobného jsem o modlitbě nikdy neslyšel.“ (Svědek, s. 31.) Pro J. V. Hořáka byla tato duchovní cvičení prvním impulzem k pozdějšímu kněžskému povolání.

8Roku 1941 se Davídek sešel v karmelitánském klášteře v Kostelním Vydří se skupinou asi dvanácti kněží, mezi nimiž byli A. Kopal, J. Koutný, P. F. Pokorný, kartuziáni P. Valenta a P. Minařík, P. Bradáč, P. Karásek, P. Jánský, P. Sáňka, aby založili katolickou univerzitu. (Petr Fiala, Jiří Hanuš: Koinótés, Brno, CDK 1994, s. 31)

9Davídek budoval katolickou univerzitu, měla se jmenovat Katolické Atheneum Chrlice. Začal však jako kaplan v Horním Štěpánově tím, že vytvořil jakousi „přípravku“ pro budoucí kněze, kterou nazval pouze Atheneum, a vyučoval tam nejprve čtyři chlapce. Postupně se skupina rozrostla asi na 13 potenciálních bohoslovců. Přednášel jim především psychologii, filozofii a biologii. V rámci Athenea vyučoval také čtyři dívky. (Svědek, s. 41) Mezitím stále pokračoval v Brně ve studiu medicíny s předpokladem, že později půjde do misií. Někteří z Davídkových žáků přešli později z Horního Štěpánova do litoměřického semináře, do roku 1950 vedeného biskupem Štěpánem Trochtou. Jiným se podařilo emigrovat, další byli spolu s Davídkem zatčeni a odsouzeni do vězení. FMD stihl do svého zatčení konstituovat filozofickou fakultu, pro niž měl také příslušné indexy. Dalším garantem univerzitních přednášek byl Dr. P. Vladimír Richter SJ.

10Podle dostupných svědectví (Jiří Václav Hořák, Vlasta Černá-Přikrylová) byl F. M. Davídek 22. dubna 1950 spolu se dvěma svými studenty Arnoldem Zemánkem a Stanislavem Florianem zatčen. Oba jeho žáci ho doprovázeli na vlak do Šebetova, odkud měl jet do svého působiště v Petrovicích. Všichni tři byli příslušníky StB odvezeni do Boskovic a drženi v místní škole. Po dvouhodinovém výslechu bylo Davídkovi dovoleno odejít na toaletu, odkud okénkem uprchl do blízkého lesa. Skrýval se u přátel na různých místech (v Okrouhlé, v Pavlově, v Horním Štěpánově a v Boršicích u Uherského Hradiště) a připravoval se s několika svými studenty na útěk za hranice. Na začátku září 1950 se rozhodli pro ilegální přechod do Rakouska přes Nedakonice, který se zdál nejbezpečnější. Rozdělili se na několik skupin. Davídkova skupina (FMD, Josef Pluháček, Vlasta Přikrylová a Josef Hampl) byla prozrazena a při pokusu o překročení Dyje v noci z 5. na 6. září byli všichni z této části skupiny dopadeni a zatčeni. Ve vazbě strávil Davídek 23 měsíců. 21. března 1952 se konal s ním a dalšími 14 zatčenými v Brně soudní proces. On sám byl odsouzen za založení soukromé školy Atheneum, „výchovu k nepřátelskému smýšlení proti lidově demokratickému zřízení, ukrývání vysílací stanice, neodborné léčení osob, nedovolené získání potvrzení k doktorátu a útěk do zahraničí“ k 24 letům vězení, propadnutí majetku, pokutě 10 tisíc korun a ztrátě občanských práv na 10 let. Další účastníci útěku dostali menší tresty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ty jsi kněz navěky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.