Strašidelná knihovna – Poplach u hasičů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Dori Hillestad Butlerová

Strašidelná knihovna – Poplach u hasičů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 1

Seznámení s taťkou Klárky

Když Klárce při večeři zabzučel mobil, přerušil tak rozhovor jejích rodičů. Okolo jídelního stolu se vznášeli Kaz, malý Honza, Beckett a Kosmo.

„Ne, Klárko,“ řekla její mamka, když se Klárka natáhla pro telefon. „Znáš pravidla. U jídelního stolu žádné mobily.“

„Ale co když je to nějaký případ?“ namítla Klárka.

„To může počkat,“ odpověděla maminka. „My s tatínkem u stolu taky žádné případy nepřijímáme. Ani ty nemusíš.“ Natáhla ruku a nastavila dlaň. Klárčini rodiče měli v jejich bytě nad knihovnou detektivní kancelář, ale při večeři zásadně nepracovali.

Klárka zaúpěla a podala mobil mamince.

„Po večeři ti ho vrátím,“ slíbila jí mamka. Položila si Klárčin telefon do klína a obrátila se ke svému manželovi. „Kde jsme to skončili?“

„Mluvila jsi o tom, že jako dítě jsi vídala duchy,“ řekl. „Opravdové, živé duchy.“ Kaz poznal, že Klárčin taťka tomu moc nevěří.

„Ach, ano. To je pravda.“ Klárčina mamka si na vidličku navinula špagety. „Začala jsem je vídat asi v devíti letech. Byla jsem tehdy stejně stará jako teď Klárka.“

„A vy jste duchy v tomhle věku vídávala také?“ zeptal se taťka babičky Karen, která byla matkou Klárčiny maminky.

„Ano,“ odpověděla babička Karen. „Bylo mi buď osm, nebo devět. Přesně si to nepamatuji.“ Dala si další sousto těstovin.

„Ale ani jedna z vás teď duchy nevídá.“ Tatínkovy oči těkaly od jedné ženy k druhé.

„Ne,“ odpověděly společně.

„Tedy pokud se nezjeví,“ dodala babička Karen. „To oni dělají, když chtějí, abychom je viděli.“

„Já duchy vidím, i když se nezjevují!“ vpadla do toho Klárka. „Jako jediná v naší rodině.“

Nikdo nevěděl, proč Klárka vidí a slyší duchy, i když se nezjevují ani nekvílejí. Byla to záhada! A nikdo nevěděl, proč Klárčina mamka a babička už duchy vidět ani slyšet nemohou. Kaz šílel při pomyšlení na to, že Klárka by ho jednoho dne mohla přestat vidět a slyšet. Nutilo ho to usilovněji pracovat na schopnostech zjevovat se a kvílet.

„Zrovna teď jsou s námi v téhle místnosti tři duchové,“ dodala Klárka. „Čtyři, pokud počítáte i duchopsa.“

„Haf! Haf!“ zaštěkal Kosmo a obeplul tatínka.

„Nevím, proč by o nás měli vědět všichni pevňáci, kteří tu žijí,“ zabručel Beckett.

„Neříkejte nám pevňáci!“ přimhouřila oči Klárka na Becketta.

Klárčin taťka se podíval přímo skrz Becketta. „S kým to mluvíš?“ zeptal se Klárky.

„K Beckettovi,“ odvětila Klárka s pusou plnou špaget. „To je jeden z těch duchů. Nemám ráda, když nám říká pevňáci. Dělá mi to naschvál.“

„Hmpf,“ odfrkl si Beckett.

Klárka polkla sousto. „Ti zbylí dva duši se jmenují Kaz a malý Honza. Kaz je stejně starý jako já. Malý Honza je jeho šestiletý bráška.“

„Možná… by… pomohlo…, kdyby… nás… viděli,“ zakvílel malý Honza a jeho tělo se modravě rozzářilo. „Vidíš… Klárčin… táto? Tady… jsem! Tady!“ zamával rukama.

Klárčin taťka otevřel pusu dokořán.

„Tati, tohle je malý Honza,“ řekla Klárka a kývla hlavou směrem k nejmladšímu duchovi.

Tatínek zamrkal. Pak si promnul oči a znovu se podíval na malého Honzu.

Kaz by se hrozně rád zjevil a zakvílel, aby ho Klárčin taťka taky mohl poznat. Jenže to neuměl.

Mohl však udělat něco jiného. Doplul nad stůl a zvedl z něj slánku.

Klárčin taťka vykulil oči. Jelikož Kaze neviděl, vypadalo to, že se slánka vznáší ve vzduchu.

Kaz uměl zvedat pevné předměty teprve krátce, takže slánku neudržel moc dlouho. Opatrně ji sevřel mezi palcem a ukazováčkem, čímž ji přeměnil na duší slánku. Vznášela se ve vzduchu vedle jeho ruky, ale Klárčin taťka už ji vidět nemohl.

„Kam se ta slánka poděla?“ zeptal se tatínek.

„Pořád tam je,“ odpověděla Klárka. „Ty ji ale nevidíš, protože ji Kaz přeměnil.“

„Kaz se neumí zjevovat a kvílet jako ostatní duchové,“ vysvětlila maminka. „Ale umí přeměňovat věci. To znamená, že z pevných předmětů dokáže udělat duší. Je to velice vzácná schopnost.“

Když to Kaz uslyšel, hrdě se nafoukl.

Tatínek se poškrábal vzadu na krku. „A jak se sem ti duchové dostali?“ zeptal se. „Proč tady jsou?“

„Jak se sem dostal Beckett, to nevím,“ řekla Klárka. „Ale Kaz s malým Honzou dřív bydleli se zbytkem svojí rodiny v budově staré školy. Pak ale minulé léto nějací lidé tu budovu zbořili a Kaz se svou rodinou skončil venku. Do našeho domu Kaze přivál vítr. Dlouho netušil, co se stalo se zbytkem jeho rodiny. Jenže když jsme pak venku řešili jeden případ, našli jsme Kosma. A víš, jak je ten purpurový dům v ulici kousek za parkem? Tam vítr zavál malého Honzu. Uvnitř objevil jiné duchy, kteří mu řekli o duchách v knihovně. Pak se sem dostal v jedné knize a našel tady Kaze. Kde je zbytek jejich rodiny, to nevíme.“

„Víme…, kde… je… naše… babička… a… dědeček…,“ zakvílel malý Honza.

„No jo vlastně,“ řekla Klárka. „Našli jsme jejich babičku a dědečka v pečovatelském domě.“

Když malý Honza zmizel, tatínek se podivil: „Kam se ten duch poděl?“

„Pořád tu je,“ řekla Klárka. „Jenom mu došla energie. Zjevování se a kvílení totiž duchy hrozně vysiluje.“

Tatínek se znovu poškrábal vzadu na krku.

„Vím, je toho na tebe hodně.“ Klárčina mamka poplácala svého manžela na paži. „Ale už nějaký čas jsem se o tohle malé rodinné tajemství s tebou chtěla podělit.“

Klárčin telefon znovu zabzučel, tentokrát v klíně její maminky. Ta zrudla nelibostí.

„Co je?“ rozhodila Klárka rukama. „Nemůžu za to, že mi někdo volá. Oni nevědí, že zrovna večeříme.“

Výraz v obličeji její maminky se trochu zjemnil. „To je pravda,“ připustila, zatímco mobil dál bzučel. Obrátila se zpátky ke svému manželovi. „Máš nějaké otázky?“

„Ano. Uvidím ještě někdy tu slánku?“ zeptal se Klárčin taťka.

„Pardon!“ řekl Kaz. „Tady je.“ Přeměnil slánku zpátky, takže se vynořila ze vzduchu a s žuchnutím dopadla na stůl.

Klárčin taťka ji zvedl a prohlédl si ji ze všech stran. Kaz měl pocit, že mu vrtá hlavou mnohem víc věcí než jen zmizení a objevení slánky. Šlo o to, co mu Klárka, její mamka a babička právě řekly. Plus zjevení malého Honzy.

„Neboj, tati. Na duchy si zvykneš,“ uklidňovala ho Klárka.

Po večeři Klárka dostala zpátky svůj mobil, jak maminka slíbila.

„Mám zprávu ve hlasové schránce!“ řekla Klárka, když skákala po schodech nahoru ke své ložnici. Kaz s malým Honzou pluli vedle ní a poslouchali vzkaz, který si Klárka přehrávala:

„Ahoj, Klárko. Tady je Linda Larsonová. Vlastně se neznáme, protože nechodíme do stejné třídy. Ale jsme ve stejném ročníku. A můj bratr chodí do stejné třídy jako ty. Znáš Bryana Larsona? Je tady se mnou.“

Jiný hlas řekl: „Ahoj.“

Linda pokračovala: „Každopádně, voláme, protože jsme slyšeli, že řešíš duší záhady. Je to pravda? Jestli jo, zavolej nám zpátky. Nebo si jednoho z nás zítra ve škole odchyť. Máme jeden… problém, o kterém bychom si chtěli promluvit. Tak zatím.“

„Hmm,“ řekla Klárka. „Zdá se, že máme nový případ! Zavolám jí hned.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strašidelná knihovna - Poplach u hasičů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.