Copyright © Michala Jendruchová, 2020.

Cover design © Darina Fiala, 2020.

Copyright © Práh, 2020.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-872-1

PROLOG

KVĚTA

Nebylo mou volbou být svobodnou třicátnicí. Ono ani nebylo mou volbou být svobodnou dvacátnicí. Chtěla jsem se vdávat ještě před pubertou. Jenomže jsem typická Váha a se svou těžkou váhou a váhavou povahou se zřejmě nevdám ani ve čtyřiceti. Babičko, ty to všechno vidíš, potřebovala bych od tebe další kopanec!

„Láska je štěstí, které si vzájemně dáváme.“

Antoine de Saint-Exupéry

Na téma LÁSKA bych mohla napsat knihu. Lépe řečeno na téma nenaplněná láska. Odmalička jsem snila o velké romantice. Jak léta, a ruku v ruce s nimi i kila, přibývala, sebevědomí klesalo a bohužel vytoužené citové vzplanutí nepřicházelo. Respektive přicházelo vždycky jednostranně, ze strany mojí maličkosti. Vyhlédnutý protějšek o mne obvykle nezavadil ani pohledem. Svatba se tudíž nekonala ani ve dvaceti, ani ve třiceti, a jestli se sebou něco neudělám, nedočkám se jí zřejmě ani v důchodu. A to říkám s vědomím, že momentálně o nápadníky nemám nouzi. Jenomže právě v tom je problém.

Dřív za mými milostnými eskapádami stálo moje mizerné sebevědomí, dneska nerozhodnost. Drahá babička se dávno rozhodla, že mě změní. Co se jí nepodařilo zaživa, měla „dotáhnout“ po smrti. Protože si svou roli v mém životě plně uvědomovala, nechala mi po sobě odkaz v podobě ručně psané knihy našich oblíbených sladkých receptů. S výzvou, abych každý den upekla jeden z nich. Tím mě „donutila“ splnit si můj dětský sen, který jsem postupně zasouvala hluboko do podvědomí, protože jsem pochybovala, že bych na něj někdy mohla dosáhnout. Proto jsem ho radši bezpečně zadupala.

Babička ho ale vydolovala a on začal klíčit. S pokorou jsem přijala její výzvu a skutečně jsem každý den upekla, co mi radila kniha (a že to mnohdy byly slušné nástrahy, které kolikrát dopadly nevalně). Podala jsem výpověď v základní škole, kde jsem celkem ráda učila. Tohle volání ale bylo silnější. Otevřela jsem si vlastní výrobnu, neskromně přiznávám, že se mi podařilo získat ocenění v soutěži bloger roku, dostala jsem nabídku na vydání knihy babiččiných receptů a největší terno byla možnost realizace vlastní Baker show v televizi, o čemž se mi fakticky nikdy ani nezdálo.

Světe, div se, k tomu všemu jsem si konečně našla muže. Opět neskromně dodávám, že rovnou tři. (Tu neskromnost mě za těch dvanáct měsíců posmrtně naučila babička). A trochu nevděčně dodávám, že nevím, co si s nimi počít.

BABKY

„Muž a žena jsou dvě poloviny,
které spějí k tomu, aby vytvořily celek.“

Platon

A babky se rozhodly, že tento celek vytvoří z Květy a jednoho z jejích nápadníků.

Přátelily se, co jejich paměť sahá. Pravda, některým z nich zas tak daleko nedosáhne, podružné věci, jako kdy si vzít prášky, kdy zajít na kontrolu k doktorovi, kdy zaplatit složenku, kde jsem nechala brýle, kde mám peněženku nebo jaké je heslo ke kreditní kartě, zapomínají, ale významné události, jako je vznik jejich bezmála sedmdesátiletého přátelství, si pamatují dokonale. Vyrůstaly spolu ve vsi. Všechny až na paní Toužimskou, z které si často utahovaly, že je náplava. Přesto tady jejich náplava žije přes padesát let, od té doby, co se provdala za místního rodáka.

Co si nepamatují ony samy, „pamatuje“ si vzrostlá lípa na návsi, pod kterou společně protlachaly bezpočet hodin. Hrály si pod jejími větvemi jako malé holky (panenku s porcelánovou hlavičkou, o kterou se pravidelně handrkovaly, má paní Almerová pořád schovanou, jen zapomněla kde). Ve věku plus minus devíti let se šplhaly do lipové koruny, odkud sledovaly, co se kde děje, a nenápadně zaznamenávaly nejzajímavější klepy (zůstalo jim to dodnes, jen místo ve větvích posedávají na rozvrzané lavičce). Pod lípou zpečetily svoje přátelství a prohlásily se za sestry (ne krví jako Vinnetou, ale rybízovou marmeládou). A vydrželo jim dodnes. Dokážou se pohádat jako sestry, ale pokaždé to berou jenom jako menší bouřku, která pročistí vzduch.

Pod lípou probíraly svoje první lásky. Pod lípou sedávaly s kočárky. O řadu let později pod lípou některé z nich sedávaly s vnoučaty (některé bez vnoučat) a pod lípou dnes sedávají s holí v ruce. Tady probíraly vážné starosti, řešily životní bolesti a kuly veškeré plány. V současnosti si právě tady vzaly do hlavy těžký úkol uspořádat svatbu jejich „adoptované“ vnučce Květě, kterou jim odkázala jejich další věrná kamarádka a jakýsi kápo skupiny, nebožka Květoslava. Už dva roky na ni vzpomínají. A rozhodly se o děvčátko, byť děvčátko poněkud dospělé, postarat. Tedy rozuměj, vybrat mu manžela.

A tak jednoho dne, když si takhle pod lípou posedávaly na ztrouchnivělé lavičce a znuděně sledovaly kolemjdoucí, začaly spřádat plán. Květin život vezmou do svých rukou.

„Nudím se,“ povzdychla si paní Almerová a rozhlížela se kolem. V pracovní den, v jedenáct hodin dopoledne, se v blízkosti nenacházel nikdo, koho by mohly zdrbnout.

„Stejně je krása, že tady společně sedáme už padesát let.“ Paní Hanousková vystavila obličej sluníčku.

„Šedesát,“ kontrovala Alžběta.

Paní Toužimská praštila hůlkou do prašné země. „Teda nevím, jak vy, ale co já si pamatuju, sedáváme tady už sedmdesát let.“

„Ty si tak něco pamatuješ, vždyť sotva trefíš domů. Navíc zrovna ty jsi tady z nás kariérně nejmladší.“ Alžběta se nadzvedla z kraje lavičky, protože ji už bolel zadek. Lavička se lehce převážila, až ostatní zapištěly.

„Škoda že tu s námi není naše Květuška,“ řekla stále ještě zasněně paní Hanousková. „Velká Květuška,“ dodala, když na ni jako na povel otočily hlavy.

Alžběta opět dosedla, tím pádem se rozviklaná lavička znovu lehce zahýbala a babky jako jeden muž zase vypískly.

„No jo, už je to dva roky, co vzala kramle. Jak ten čas letí. Pěkně se na nás vyprdla.“ Alžběta si lokla z placatice, kterou schovávala pod kabátem v kapse zástěry. „A s námi to jde od té doby z kopce.“

„Teď se nám akorát tak směje.“ Paní Toužimská teatrálně pohrozila nahoru a zavrtala se do šály. Přece jen v zimě to na velké vysedávání venku nebylo. Ale tradice je tradice.

„Ne ne, seslala nám za sebe Květušku,“ mínila paní Almerová.

„Seslala nám Květušku, abysme se nenudily,“ doplnila její slova, tentokrát už veselejším tónem, Alžběta. Ostatní se na ni nechápavě podívaly. „No co, do předloňska se o její blaho starala sama, vlastně do loňska,“ připomněla Alžběta Květin odkaz, jímž měla na svou vnučku vliv ještě celý další rok po své smrti. „Ale odteď se o ni musíme postarat my.“

„A to jako proč?“

„A to jako jak?“

„A to jako kdy?“ ozývalo se z jejich čtyřčlenného „davu“.

„Protože vloni, když se o sebe starala sama, tak si sice vybudovala pěknou kariéru, o tom žádná, to jí nikdo nebere, ale co se týče mužských, nepohnula se z místa,“ prohlásila přísně Alžběta. „Mně můžete věřit, já mám zkušenosti.“

„Máš recht,“ odpověděla jí po chvilce zamyšlení paní Toužimská.

„To je ale bezvadný nápad,“ vyhrkla paní Hanousková, až jí přeskočily hlasivky. S triumfálním úsměvem odtáhla Alžbětě placatku od pusy a schovala ji do své kapsy. Jejich kamarádka v poslední době nezná míru. Tváří se vesele, ale sužuje ji stesk po vnučce. Bolest maskuje vtipkováním a náladu si zvedá pravidelnou dávkou rumu.

Paní Almerová se ponořila do sebe. Uvědomovala si, že jejich babská parta, jak svoje seskupení označily, znamená pro Květu Šilhavou spíš zátěž než pomocnou sílu. Nejen proto, že Květa pomáhá každé z nich, jen co jednu píchne v břiše nebo zabolí noha, ale hlavně proto, že v poslední době vyměnily lípu na návsi za košatý ořech na jejím dvorku vedle Babiččina okénka, kde si vychutnávají výbornou kávu a ládují se vynikajícími zákusky. Zdarma, čehož s chutí využívají. K tomu vedou podobně duchovní debaty jako teď. Paní Almerová je za tohle všechno vděčná, protože aspoň na chvíli zapomene na vlastní starosti. S dcerou se neviděla řadu let a po jejich posledním telefonickém rozhovoru před rokem a půl rozčilením zkolabovala. Od té doby o ní neslyšela a telefonní číslo je nedostupné.

Jinak jsou to i ve svých plus minus osmdesáti letech moderní babči. Až na paní Toužimskou nespí s penězi pod hlavou, ale ukládají je na bankovní účet. Až na paní Almerovou surfují po internetu a paní Hanousková frčí dokonce i na facebooku. Paměť, sluch, zrak a zdraví jim sice už zrovna nefungují, ale na lotroviny mají energie dost.

1. KAPITOLA / LEDEN

„Největším štěstím v životě člověka je vědomí, že nás někdo
miluje proto, jací jsme, nebo spíše přesto, jací jsme.“

Romain Rolland

KVĚTA

„Už to bude, už to bude.“ Magdalenka netrpělivě vyskakovala z pohovky, až jí kudrliny vlasů stažených čelenkou padaly do očí.

„Skáčeš jako péro z gauče,“ smál se jí Patrik a spontánně mě chytil za ruku. Vycítil, že jsem nervózní. Vděčně jsem mu stisk oplatila. Zároveň jsem zaznamenala vyzývavý pohled Jirky, který seděl v křesle opodál. Pozvedl blonďaté obočí, odvrátil zrak a upřeně sledoval obrazovku. Nic nekomentoval. Zato babky komentovaly až až.

„Budete dneska péct novoroční dort?“ zeptala se lehce ovíněná Alžběta.

„To je přece jasný, ne, když je Nový rok,“ odpověděla jí pubertálním tónem Magdalenka a od Patrika jí za to hned přistál pohlavek s dodatkem, ať není drzá.

„Jak jste ho chystali?“

„Kdo ho pak snědl?“

„Měla jste trému?“

„Jak to probíhalo?“

Babky na mě sypaly otázky, přestože odpověď znaly bezmála rok, kdy mě po každém natáčecím dnu podrobovaly téměř policejnímu výslechu. Magdalenka se mnou dokonce natočila speciální díl pro dětský den, a tak se cítila jako hvězda. Vyprávěla jsem, jak mě líčili, jak jsme pekli v několika fázích, jak se točilo, zastavovalo a vracelo zpět. Co jsem připálila, čím jsem maskovala chyby… Všechno znaly nazpaměť, přesto znovu a znovu vyžadovaly další vzrušující vyprávění. Janek jednou poznamenal, že bych si měla své odpovědi nahrát na diktafon, při příští palbě jen zapnout tlačítko a nechat za sebe mluvit přístroj. Asi o bráchově nápadu začnu uvažovat.

„Stejně, taková práce a pak je z toho sotva deset minut,“ poznamenala bezděčně Alžběta. Je mi sympatická svojí bezprostředností. Navíc má vlastně pravdu.

Nakonec babky zkrotila jejich neoficiální „kápo“ paní Hanousková, která prý převzala vedoucí pozici téhle party po mojí babičce: „Děcka, skousněte protézy a mlčte!“

Rozhlédla jsem se kolem sebe a úsměv se mi rozlil po tváři. Měla jsem je tady všechny. Naprosto stejné složení jako před rokem a čtvrt, kdy Jiřina oznamovala své těhotenství. Dneska postávala opodál a v náručí uspávala malou Anetku. Vedle mě na gauči moji tři rytíři, jak je v položertu označila paní Almerová. Patrik, Jirka a přijel i můj bývalý kolega David. Nechyběla máma, táta, Janek. Moji nejbližší. Hřálo mě u srdce. Cítila jsem se šťastná. Vnímala jsem jejich podporu i napětí. Za chvíli to propukne. Moje roční práce.

Vzrušení narůstalo. Máma nervózně podupávala nohou, táta zarytě mlčel, jen se usmál, když se naše pohledy setkaly. Janek křoupal jeden slaný burák za druhým a žertoval: „Ségra, chápeš? Za minutu se ti změní život. Budeš slavná celebrita.“

Stydlivě jsem zavrtěla hlavou a vložila obličej do dlaní zrovna tak, jako to dělá Magdalenka, když se stydí.

„Vždyť už je, dávno je vyhlášená v celém okolí.“ Alžběta se na oko rozčílila a usrkla svého rumíčku. Moji vídeňskou kávu odmítla. Prý by nemohla spát. Beztak v poslední době z Vídně přesídlila do Alžírska, alespoň co se názvu kávy a dávky alkoholu v ní týče.

„Ale to vaše kreslení do pěny si prohlídnu,“ odpověděla na mou nabídku dobrého kafe, čímž narážela na můj poslední kurz latté art, aniž by si uvědomila, že do vídeňské kávy se „nekreslí“. I po mnoha měsících našeho kavárenského školení si ji pořád plete s kapučínem. Navíc já zdaleka „kreslit“ neumím. Ale babkám to nevadí. I kdybych jim do pěny udělala skvrnu místo srdíčka, ohodnotí ji jako luxusní obrázek.

„Bude tě znát celá republika,“ dodal Janek se smíchem v hlase. Jen to křupání prozrazovalo jeho nervozitu.

Jakmile se v televizi objevily upoutávky, Magdalenka mi samým rozčilením skočila kolem krku a přitiskla se ke mně tak silně, až jsem se rozkašlala. Byla snad ještě rozrušenější než já. A to už je co říct, protože jsem všem známá jako velká trémistka. Docela vděčně jsem přijala, že se ke mně takhle přisála. Aspoň nebylo vidět, jak mi zrudly tváře, když jsem se objevila na obrazovce. Radši jsem sklopila oči a obličej zavrtala Magdalence do ramene. Najednou se mi vybavil každý okamžik z natáčení.

Když mi po účasti v soutěži o blogera roku nabídla televize vlastní Baker show, kde budu na obrazovce každý den předvádět jeden z receptů, které mi odkázala babička ve své knize, ocitla jsem se ve snu. Užívala jsem si svou chvíli slávy, přesto jsem ve skrytu duše nevěřila, že se to opravdu uskuteční. Zároveň se mě zmocňovala hrůza. Všechno se seběhlo nějak moc rychle a já jsem každé dva víkendy v měsíci od časného rána do pozdního večera trávila v televizním studiu, kde jsme s početným štábem pekli a točili recepty na další týdny. Za jednu sobotu a neděli jsme zvládli v průměru patnáct dílů. Celých 365 pokračování mojí několikaminutové Baker show. Bylo to náročné, krásné a neuvěřitelné.

A dnes, rok poté, opravdu peču na obrazovce. Na sobě mám šik zástěru, kterou mi ušila paní Toužimská, seznamuji diváky s pořadem, s dnešním receptem i se smyslem toho všeho. Peču, přisypávám ingredience, přitom vyprávím o babičce a tu a tam přidávám i vtipnou historku. Jen špetku, zrovna tak jako špetku soli do sladkého těsta. Vypadá to tak jednoduše, tak lehce, přitom při natáčení každého dílu jsem doslova propotila spodní prádlo. A nejen proto, že ve studiu bylo horko. Celých čtrnáct dní jsem se důkladně připravovala, abych sepsala ingredience, dodala recepty, některé věci předpřipravila, rozfázovala, aby na místě všechno odsýpalo.

Mít doma takhle fantasticky vybavenou kuchyň, byla bych štěstím bez sebe. Ale stát před kamerou celý den, míchat, třít, nechat kynout, péct, usmívat se, bavit diváky, často zastavovat, stopovat, fázovat a opakovat, když se bojíte, že vám zatím spadne těsto… Večer jsem obvykle nedokázala dát dohromady smysluplnou větu.

Musela jsem promýšlet nejen ingredience a postupy, ale i svou vizáž a oblečení. Během víkendu se patnáctkrát převlékat, přitom kdo mě zná, ví, že móda je to poslední, co mě zajímá. Natož v tak vypjatou chvíli. Ještěže jsem měla po ruce Jiřinu, která se v módě díky zkušenostem z modelingu vyzná. Z těch mých pár kousků oblečení dokonale zkombinovala pokaždé originální outfit. Hodně mi pomohly i babky, teda hlavně paní Toužimská, profesionální švadlena, která mi na každý den v týdnu ušila slušivou zástěrku. Já jsem se nemusela tolik trápit tím, co si obleču pod ni, a ona se těšila, jak se bude na návsi pod lípou vytahovat, že se její módní kreace dostala až do télevize.

Měla jsem co dělat sama se sebou, abych všechno fyzicky i psychicky zvládla. Kromě příprav na natáčení jsem vedla Babiččino okénko a snažila se udržet výrobu. Jiřinu, která mně v Okénku hodně pomáhala, těsně před porodem nahradila její sestra Eliška a chvilku trvalo, než jsme se sehrály, přestože je v oboru zkušená. Taky jsem se potřebovala věnovat svým fanouškům na blogu. Zkrátka sáhla jsem si na dno svých sil, ale nelitovala jsem. Připadala jsem si jako ve snu a nedokážu uvěřit, že se sen stal skutečností a dneska opravdu vidím svou Baker show.

Je zvláštní dívat se sama na sebe. Takhle na obrazovce jsem působila docela sebejistě, ani tréma na mně nebyla znát, i když vzpomínám, byla jsem nervózní až hrůza. Aspoň na začátku, než jsem se otrkala.

„Jak ti vyrostly vlasy,“ upozornila mě překvapeně máma, jako by mě rok neviděla.

„A zhubla jste,“ přisadila si paní Almerová a změřila si mě rentgenovým zrakem.

„Pst,“ tišil je otec, kterého nezajímala moje vizáž ani kila, ale důležité pro něj bylo umění jeho holčičky, jak vždycky s chutí tvrdil.

„Jsi vážně dobrá,“ pošeptal mi Patrik, čímž mě vytrhl ze snění a vrátil do reality.

Co se stalo, že je ke mně dnes tak něžný! Okamžitě jsem zaregistrovala Davidův žárlivý pohled, který si neodpustil lehce štiplavou poznámku: „Budeš v pěkném balíku,“ řekl sice s úsměvem, ale v jeho hlase, zdálo se mi, zněl i jakýsi hořký podtón. Ale proč? Vždyť mě sám podporoval, abych si šla za svým snem. I když odchod ze školy můj nejbližší kolega nesl poměrně těžce. Hůř, než jsem si byla ochotná připustit.

Ale měl pravdu, slušná suma, která mi přistála na účtu, se mi hodila. Byly to skutečně vydřené peníze, ale použili jsme je smysluplně na rozšíření výroby. Díky tomu se stále přibližujeme k naší vizi rozšířit Okénko a otevřít opravdovou velkou kavárnu. Přitom to ještě nedávno vypadalo, že budu žít o chlebu a vodě.

„Bláznivé rozhodnutí,“ zhodnotila před rokem a půl máma můj odchod ze školství nabízejícího jistotu do rizikového podnikání, u kterého se zdálo, že nemůžu nikdy uspět.

Kdo mohl čekat, že se všechno jako lusknutím prstů obrátí. Napadla mě otázka, čím se to stalo? Najednou se mi před očima objevila tvář babičky a její moudrý úsměv:

„Protože jsi to nedělala primárně pro peníze, ale dávala jsi do toho své srdce, lásku a radost.“

Jasně, citát si někde přečetla, ale líbil se mi. A tak jsem se teď mohla blaženě tetelit a bylo mi báječně. Nedokázala jsem se soustředit na to, co se odehrává na obrazovce. Dojímala jsem se. A nejen já, i máma a táta měli slzy v očích, Alžběta začala dokonce popotahovat. Abych si ale moc nefandila, u ní to mohl způsobit alkohol, ke kterému se v poslední době nějak moc přiklání. Vždycky jí chutnal, ale teď to s „rumíčkem“ už přehání. Nedostala jsem z ní důvod, jen někdy si povzdychla, že se jí s postupujícím věkem a vidinou konce života stále víc stýská po vnučce. Dál tuhle svou bolavou stránku odmítala komentovat a já jsem její rozhodnutí respektovala. Poznat, co se v jejím nitru odehrává, je poměrně náročné, protože je samá legrace. Až druhý pohled odkryje, že tuto veselou ženu také něco trápí. Je pravda, že o její rodině skoro nic nevím. Jenom snad, že syn se ženou a dcerou se před devíti lety odstěhovali do Londýna. Jako dítě jsem je tady při návštěvách babičky určitě potkávala, ale tehdy jsem měla jiné zájmy, a tak rodinné poměry jejích kamarádek kolem mě decentně prosvištěly.

Jen co skončily titulky, Janek odbouchl šampaňské a mně se rozdrnčel telefon. Zahltily ho pochvalné esemesky, samá gratulace.

„Uvědomuješ si, že takhle to teď bude každý den?“ Janek se smál, až se zakuckal.

„Budeš potřebovat bodyguardy, až půjdeš po ulici,“ poznamenal Jirka a tvářil se děsně vážně.

„Rád se této role ujmu,“ podotkl vznešeně David, teď už zase se svým upřímným pohledem. „Za kousek dortu,“ dodal a pošilhával po mém čerstvém novoročním výtvoru.

Nakonec ke mně přišla máma a objala mě.

„Jsem na tebe pyšná,“ řekla mi. Podruhé v mém životě. Poprvé to bylo, když jsme otevírali Okénko. I dnes, stejně jako tenkrát, polykala slzy. Já taky.

„Chlapi v hospodě budou koukat,“ uzavřel táta dnešní večer.

BABKY

„Máme nový večerníček,“ vykřikovala Alžběta na celou náves. „V osm musíme být doma.“

„Copak copak? Sex máme až po desáté večer,“ smál se místní řezník Rambousek, který jako za starých časů právě stahoval roletu svého krámku. Narážel na obecně známý fakt, že babky každý den sledovaly Sex ve městě, aby hned následujícího rána mohly pod lípou kroutit hlavou nad tím, co zase jejich hrdinky natropily.

„Odteď máme večerníčky dva,“ trumfovala ho pyšně paní Almerová.

„Snad neupadáte do dětských časů jako já? Spěchám za vnoučaty, abychom si pustili Spejbla a Hurvínka.“

„Vy máte svého Hurvínka, my máme naši Květušku,“ odbyla ho paní Toužimská.

„Tak už žádné vykecávání a jdeme na věc, ať ji stihneme,“ popoháněla paní Hanousková svou grupu, jak si babky občas říkaly. Ani zmíněný „Sex“ si určitě nenechají ujít, ale hlavním tématem jejich lipových sešlostí odteď bude Květa a její Baker show.

Po delší době se sešly na návsi, neodradil je ani mráz a hrozba sněhové vánice. Tradice je tradice a právě tady se pokaždé zrodily jejich nejlepší nápady. Dneska mají v plánu vypracovat jeden z jejich největších projektů, a tak se nemohou zavrtat jen tak v nějaké hospůdce. A u Květy v zázemí Babiččina okénka už vůbec ne, protože právě Květa v něm figuruje jako hlavní aktérka. Jí předloží až hotový seznam. „Její“ Seznam splněných snů.

S myšlenkou přišla jejich velitelka Hanousková. „Zkrátka a dobře, když se Květuška není schopná rozhodnout pro jednoho z nich, budeme to muset udělat za ni.“

„Ale to nejde,“ oponovala jí decentně paní Almerová.

„Počkej, nech ji, bude sranda,“ smála se Alžběta, která si podobné akce nikdy nenechá ujít.

„Jak to chcete udělat? Já za nikoho nic rozhodovat nebudu.“ Paní Almerová se téměř urazila.

„Ženské, poslouchejte,“ okřikla je rozhodně paní Hanousková. „Vybere si sama, ale toho, kdo nejlíp splní úkoly, které my vymyslíme. Protože Květušku známe a máme s ní jen ty nejlepší úmysly, tak chlapcům připravíme potřebné nástrahy. Hezky podle abecedy.“

„To se mi nelíbí. A vůbec, já musím ještě před večerníčkem nakrmit králíci.“ Paní Toužimská se zvedala k odchodu.

„Králíky, Janičko, králíky,“ odpověděly jí sborově ostatní s důrazem na poslední slabiku. Věděly, co přijde. Jejich přítelkyně se v poslední době často opakuje a zapomíná.

„No jo, furt,“ ohnala se lehce rozčileně.

„Ale zamysli se nad tím,“ dodala ještě paní Hanousková a pokynula jí na pozdrav. Pochopila, že nemá smysl ji zdržovat. Janička má svoje rituály, které jí poskytují pocit bezpečí. Od té doby, co jí před několika měsíci zemřel manžel, výrazně upadá. Všimla si, že se jí prohlubují vrásky a začíná se hrbit. „My taky půjdeme.“ Mávla hůlkou ve vzduchu a rozpustila sněm. „Do zítřka si to taky nechte projít hlavou. I já už musím domů, dědek čeká na večeři,“ řekla rozhodně a odkráčela.

„Já mám docela jasno,“ uvažovala Alžběta a z kapsy vytáhla placatku. „Jenom na zahřátí,“ podívala se omluvně na paní Almerovou, která ji sledovala káravým výrazem. „Nechceš taky? Hned se mi líp kujou plány,“ řekla pošetile a mrkla na svou kamarádku, se kterou ji spojovalo daleko víc než jen „nějaké“ plány a legrácky. Spojovala je společná vnučka, kterou už devět let neviděly.

„Tak pojď,“ vzala ji paní Almerová pod paží a společně se vydaly k domovům.

............

Hned po ránu se všechny hrnuly k lípě. „Tak co máte?“ volala na ně zdálky paní Hanousková a vytahovala svůj papír s obsáhlým seznamem. „Ani si nesedejte, je zima a my musíme jednat.“

„Tys snad ani nespala.“ Paní Toužimská v reakci na její bezmeznou energii jen kroutila hlavou.

„Zato já jsem usnula u Květušky,“ špitla paní Almerová s vysvětlením, že má na mysli Květinu Baker show.

„Tos zaspala moji zástěru?“ poznamenala ublíženě paní Toužimská.

„To teď není podstatné, ukaž svůj seznam.“ Paní Hanousková natáhla ruku po seznamu.

„Já jsem se dívala na Květušku a pak jsem musela krmit králíci,“ vymlouvala se paní Toužimská.

„Králíky,“ odpověděly sborově ostatní babky.

„No jo, furt.“

„To je ti podobný,“ postěžovala si paní Hanousková.

„Já jsem spala jako zabitá,“ uchichtla se Alžběta a zároveň lovila v kapse svůj potrhaný, poškrtaný a zamaštěný moták.

„Nemáš tolik pít,“ řekla rozhodně paní Hanousková. „Co to je?“ štítivě vzala do rukou umaštěný cár papíru. „Tohle je seznam? Na takovém hadru?!“ Sice musela uznat, že Alžbětin seznam, ačkoliv neobsahoval celou abecedu, byl ze všech nejdelší. Ovšem, jak si hned všimla, každý jeho bod se upínal k alkoholu.

Paní Toužimská pořád čekala na chválu své zástěrky, a tak se přihlásila o slovo: „Copak si ani nepopovídáme o Květušce, jak jí to včera slušelo?“

„Byla výborná, ale teď máme práci,“ přikázala paní Hanousková, a tak Toužimská radši zase zmlkla.

„Tak čti,“ vybídla Alžbětu, která poslušně zarecitovala: „A jako alkohol.“ Nenápadně se podívala na Hanouskovou, jestli souhlasí. „B jako becherovka. C jako cinzano. D…“

Paní Almerová nechápala. „Copak má Květa s těmi svými šamstry vypít litry alkoholu?“

„To jsou spíš tvoje sny, viď?“ vložila se do diskuze paní Toužimská. „Nejradši by sis naordinovala rumíček, ořechovku nebo zelenou,“ zmínila pobaveně, šťastná, že se pozornost obrátila jiným směrem než k jejímu chybějícímu seznamu.

„Jak víš, že tam mám napsanou ořechovku a zelenou?“ divila se Alžběta. Paní Toužimská jen mávla rukou.

„Možná se do toho něco promítlo,“ přiznala neochotně Alžběta. „Ale Květuška si určitě taky ráda lízne nějakého dobrého likérku.“

„Ale houbelec,“ smázla její názor Hanousková.

„Co tam máš ty, když seš tak chytrá,“ vyjekla ukřivděně Alžběta a paní Hanousková se pustila do čtení: „Já jsem začala od konce. Z jako zlézt skály.“

„To se píše se S a ne se Z,“ nabádala ji paní Toužimská.

„Skály se zlézají nahoru a dolů,“ vysvětlila jí důrazně Hanousková, vědoma si češtinářských schopností své letité kamarádky.

„No a? Ať se slézají třeba do strany,“ bránila se Toužimská.

„Mlč, ty se svými králíci do toho nemáš co mluvit,“ přisadila si Alžběta, dychtivá, co si paní Hanousková pro Květušku vymyslela.

„Já vám nevím, ale to Z je tam opravdu divné,“ uvažovala paní Almerová.

„Ale dyť je to jedno, ne? Hlavní je, že chceš, aby lezla po skalách. Já si ji teda zavěšenou na laně neumím představit,“ smála se Alžběta.

„Právě. A od toho tam budou její muži, aby ji zachraňovali,“ vysvětlila Hanousková. A kriticky dodala: „Já jsem dědka na skály nikdy nedostala. Přitom jsem strašně chtěla vyrazit do Alp.“

„Pak kdo si prostřednictvím Květušky snaží plnit svoje sny,“ urazila se Alžběta.

„Bude to Z. A to z jednoho prostého důvodu. U písmene S musí být svatba,“ rozesmála se paní Almerová.

Všechny se zamyslely a paní Hanousková po chvíli pokračovala: „V jako výskok z letadla.“

„Tomu se říká parašutismus, ha,“ přisadila si Alžběta.

„Ty, Zdeničko, já ti nevím, ale není to moc? Já vím, žes vždycky byla akční, ale Květuška akorát tak běhá po rovině. A co kdyby se chlapcům něco stalo? Vezmi si, kdyby třeba nedejbože Jiřík… Co by si Jiřinka počala? Nebo Patrik… Ani pomyslet, vždyť by Magdalenka byla už úplným sirotkem,“ promlouvala k ní paní Almerová.

„Jen ji nech.“ V paní Toužimské se probudila zvědavost, a tak dychtivě vybídla Hanouskovou: „Pokračuj.“

„U zatím nevím. T jako…“ zarazila se a malinko jí zčervenaly tváře. „T jako travesti šou.“

„To je dobrý,“ souhlasila Alžběta.

„R bych dala jako romantický pobyt.“ Teď se pro změnu zasnila paní Almerová.

„Ajaj, promluvila naše romantička,“ přisadila si paní Toužimská.

„To si piš. Já bych si sice taky vybrala Alpy, ale rozhodně Alpy romantické a ne adrenalinové.“

„Já bych dala L jako Lurdy,“ přidala se paní Toužimská.

„Chtěla bys tam, viď?“ Paní Hanousková zněžněla a citlivě ji pohladila po ramenou, když viděla, jak její kamarádka posmutněla.

„Celý život mi sliboval, že se tam podíváme. Pošeptal mi to při svatbě v kostele. Měl to být dárek za to, že jsem mu dala přednost před klášterem.“ Paní Toužimská si setřela slzu z tváře. „Nikdy k tomu nedošlo.“

Všechny zmlkly a v duchu zavzpomínaly na starého pana Toužimského, který nedávno zemřel. I když byl dlouho nemocný a všichni tak nějak jeho smrt čekali, stejně to bolelo víc, než si paní Toužimská byla ochotná připustit.

„Už nikdy nikam nepojedeme. Chtěli jsme do Santiaga, do Říma, do Lurd. I tady u nás je spousta poutních cest, které jsme mohli projít.“ Na chvíli se pohroužila do svých myšlenek. „Těch nádherných kostelů, kostelíčků a kapliček. Pokaždé do toho něco vlezlo. Když umíral, držel mě za ruku a omlouval se mi. Víte, jaká byla jeho poslední věta?“

Věděly, protože jim ji neustále opakovala. Přesto ji pobídly, ať zavzpomíná. „Když umíral, pošeptal mi: Pojedeš sama.“

Paní Toužimská položila hlavu na rameno paní Hanouskové, která ji zlehka pohladila. „Holčičko moje.“

Všem bylo jasné, že dnes seznam dohromady nedají.

KVĚTA

Přišly ke mně do chalupy, zrovna když jsem připravovala večeři pro celou naši širokou rodinu včetně Janka, Jirky a Jiřiny. Každá v rukou žmoulala cár papíru. Tvářily se tajuplně, tušila jsem, že mají zase něco za lubem.

„My jsme se rozhodly,“ ujala se slova paní Hanousková.

„Že když jste pořád v Okénku a nemáte čas na nic jiného,“ doplnila paní Almerová. A drcla do kamarádky Toužimské, aby pokračovala: „A nemůžete se rozhodnout pro svého jakože ženicha…“

„Tak my vám ho vybereme samy,“ vybafla Alžběta.

Nechápavě jsem se dívala z jedné na druhou. Čekala jsem od nich všelicos, ale tohle?

„A tak nás napadlo…,“ navázala na ni paní Almerová, „že vám vytvoříme seznam,“ mávala Alžběta svým papírem a paní Hanousková radši hned dodala na vysvětlenou: „Zatím je to rozpracované.“

„Právě. Každá jsme něco sepsala a doděláme to tady hezky s vámi, chápete?“ uzavřela to paní Toužimská a nevinně se na mě podívala.

Teprve teď jsem si všimla, jak má krásné hnědé oči. Vůbec na nich nebyl znát její vysoký věk. „Aha.“ Víc jsem ze sebe nedokázala vysoukat.

Babky se i bez vyzvání rozesadily kolem kuchyňského stolu, každé jsem připravila „její kávičku“, Alžbětě s panákem rumu, paní Almerové se šlehačkou, Toužimské kapučíno a paní Hanouskové pořádnou porci „latéčka“, jak s gustem nesprávně říká latte macchiatu. Hodně jsem se o kávě naučila od Jiřiny a teď koukám pod ruce Elišce, a tak už umím slušně připravit kdejakou kávovou specialitu. Všechno jsem se učila za běhu, ale to mě na tom právě baví. Ale malovat do pěny zdaleka neumím, i když jsem absolvovala baristický kurz. O nějakém profesionálním latte art se v mém případě nedá vůbec mluvit. Snažila jsem se paní Almerové vytvořit srdíčko, ale na mikropěně vznikl jako pokaždé jakýsi podivný flek. Přesto jako pokaždé ocenila moji snahu znaleckým pokývnutím hlavy.

Vypnula jsem sporák s buřtgulášem, vědoma si faktu, že večeře se zpozdí a možná dojde jen na chleba s máslem. Na skleněný tácek jsem rozložila zbytky dnešního makovce a našeho tradičního Ušmudlaného cukroví a zasedla k nim do kroužku. Samotnou mě překvapilo, jaký ve mně vzbudily zájem.

„Tak spusťte,“ vybídla jsem je s úsměvem. Po náročném dni jsem se ráda odreagovala.

„Jé, to je Květuščin tácek, co mi ho půjčovala na narozeniny,“ vyhrkla Alžběta.

„Ano, je to takový náš putovní zázrak.“ Potěšilo mě, že si na něj vzpomněla. Od té doby, co babička zemřela, jsem ho schovávala vzadu ve skříňce. Ale je potřeba se posunout dál, a tak když jsem ho dneska objevila mezi talířky a za zády jsem měla babky s jejich originálními plány, vytáhla jsem ho ven.

„Neruš,“ okřikla Alžbětu paní Hanousková a ponořená do svých plánů spustila: „Vymyslely jsme abecední seznam vašich snů, které vám musejí vaši chlapi splnit. Podle toho poznáte, který se k vám hodí nejvíc.“

„Aha.“ Zase jsem ze sebe nedokázala vypravit nic smysluplnějšího. Jejich plány mi nějak nedávaly smysl. „Takže oni jako budou plnit nějaké úkoly?“

Paní Hanousková kývala hlavou. „I tak by se to dalo říct. Ale vy je budete plnit s nimi.“

„Aha.“ Polilo mě horko. Zdá se, že mě čeká náročná sezona.

„Ale nebojte, proto jsou to vaše přání, takže si je užijete,“ přidala se do diskuze paní Almerová, aby mě uklidnila.

„Aha.“

„A na to si připijeme.“ Alžběta se snažila zachránit situaci, když zpozorovala moje rozpaky.

„Ničeho se nebojte, jen je budeme trochu testovat,“ vysvětlovala paní Hanousková.

„Ale já nemám žádné sny,“ bránila jsem se.

„To jste mladá žena?“ Alžběta se na oko rozčílila.

„Já bych měla snů,“ zasnila se smutně paní Almerová.

„Mám dojem, že celý poslední rok žiju ve snu,“ řekla jsem upřímně. „Splnila jsem si opravdu všechno. Mám své Babiččino okénko, peču, živím se tím, co jsem si vždycky přála, mám kolem sebe fajn lidi…“ Vzala jsem paní Almerovou a Hanouskovou za ruce. „Jste hodné, ale opravdu jsem spokojená.“ Snažila jsem se jejich bláznivé plány rozmluvit. Marně.

„A protože jste spokojená, musely jsme se toho ujmout my. Moc dobře si uvědomujeme, že jste pohodlná a že v kolotoči práce nemáte čas přemýšlet o tom, co vám chybí,“ pustila se do mě paní Hanousková. „Květuška to tušila, proto vám zanechala kuchařku. Její seznam jste už splnila, teď budete plnit náš,“ rozhodla a já jsem pochopila, že nemá smysl odporovat.

Sledovala jsem je pobaveně, ale zároveň i dost zaskočeně. Nebyla jsem schopná promluvit, což vůbec nevadilo, protože o slovo se okamžitě přihlásily babky. Paní Hanousková je začala dirigovat jako sbormistryně. Ukázala na paní Toužimskou, aby začala číst, ale než se nadechla, vzala jí slovo Alžběta: „A jako alkohol,“ vyhrkla, aby ji nikdo nepředběhl.

„Alkohol? Myslela jsem, že to má být můj seznam, ne váš,“ smála jsem se.

„Vidíš, já ti to říkala,“ řekla triumfálně paní Hanousková. A nabídla svůj příspěvek: „B jako běhání.“

„Tak to už ano.“ Usmála jsem se na ni. Je vidět, že mě přece jen trochu zná. Běhala jsem vždycky ráda. A dobře. Už v základní škole, přestože jsem vypadala jako otesánek, vyhrávala jsem všechny běžecké závody. A od té doby, co se k nám přistěhovala Jiřina, jsme začali i s naším Jankem běhat ve třech. Teda jen do té doby, než otěhotněla. Janek se tenkrát v zápalu zamilovanosti přemáhal jen kvůli ní. A tak teď běhám sama. Občas se přidá Patrik, někdy Jirka a jednou se mnou vyrazil do lesa i David. Ale upřímně trpěl.

„Já bych dala B jako babky. Bez Babek Byste Byla Bezmocná,“ smála se paní Almerová.

„Máte pravdu,“ přidala jsem se k ní.

„B burčák,“ podotkla Alžběta.

Pravda, burčák je jeden z mála druhů alkoholu, kterým nepohrdnu. Dojímalo mě, jakou si jen kvůli mně daly práci. Na podobné věci si teprve zvykám.

„To bude těžké, jak mám z vašich neodolatelných nabídek vybírat?“

„C jako cukroví,“ přečetla ze svého seznamu paní Toužimská.

„B jako, to je báječné,“ přistoupila jsem na jejich hru a odpověděla jí písmenkem z abecedy. Cukroví miluju a stalo se mým pracovním nástrojem. Zkrátka paní Toužimská se trefila a po mé reakci se tetelila radostí.

„D destilát.“

„Dehonestující nabídka,“ odpověděla jsem žertem.

„Tak tedy D jako dorty?“ Paní Hanousková na mě pohlédla s otázkou v očích.

„B jako to beru, můžete si to zaškrtnout.“

„Dárky! Drinky!“ překřikovaly se.

„Dítě,“ vyhrkla jedna z nich, ani jsem nestačila zaregistrovat, která.

„Jako že bych si vybrala podle toho, kdo mě přivede do jiného stavu? Pak by mi nic jiného nezbývalo a už bych neměla na výběr.“ Rozesmála jsem se naplno. Jejich invencí jsem se dobře bavila.

„Patrik je v tomhle případě ale ve výhodě, jedno dítě už má,“ upozornila je paní Hanousková.

„O tom by se dalo spekulovat, protože není vlastní. Jako že není tadyhle Květušky,“ upozornila se zvednutým prstem paní Almerová.

„Vždyť Magdalenka je součástí naší rodiny.“ Začervenala jsem se, protože jsem si uvědomila, že mu tím vlastně dávám přednost. Stejně mě fascinuje, jak mi moje babky plánují můj intimní život. Je vidět, že se v důchodu fakt nudí.

„Zajímalo by mě, co máte u písmene E? Eventuálně emotivní evoluce?“ Vzbudily ve mně zvědavost.

„Květunko, já vám nerozumím.“ Paní Toužimská se zatvářila ztrápeně.

„A co máte pod písmenem F?“ Sama bych musela dlouho přemýšlet.

„Fíha. To bude těžký,“ rozesmála se paní Hanousková.

„Fernet, frankovka…“ Kdopak to asi řekl?

Takhle pokračovaly dál. „Doufám, že u J mi nebudete nutit jelito,“ podotkla jsem zvesela.

„Jářku, jägermeister,“ přidala se Alžběta.

„Vždyť ze mě uděláte totálního alkoholika,“ jímala mě hrůza.

„J jako Jiljí,“ poznamenala smutně paní Toužimská. Všechny jsme se na ni otočily.

„A jeje, zase Janička a její poutní cesty,“ rýpla si Alžběta. „Mělas jít do toho tvého kláštera a měla bys klid. Stejně tě ten tvůj jenom natahoval, že s tebou někam pojede, aby tě dostal do chomoutu,“ vyjela na ni překvapivě ostře.

Paní Toužimská se ponořila do sebe. Věděla jsem od babičky, že původně opravdu chtěla jít mezi řádové sestry. Ale pak se zamilovala a volání lásky bylo silnější než volání boží. Dlouho a těžce se rozhodovala, dost bojovala sama se sebou, vyčítala si to, přesto si nechala navléknout snubní prsten. Toužila po dětech, ale nezadařilo se. A tak není divu, že ji to pořád táhlo do kostela a na různé poutní cesty.

Naše babky vůbec mají smutný závěr života. Až na moji babičku a paní Hanouskovou nemají kontakt s vnoučaty a nejbližší rodinou. Zůstaly prakticky samy. O to víc je obdivuju, jak tomu všemu dokážou čelit se svým naivním humorem. Vždyť u nás ve vsi je všichni milují právě pro jejich veselou povahu.

„K jako Květuščina káva,“ vyhrkla paní Almerová, která vycítila napětí. To je pro ně taky typické. Jakmile jedna začne propadat trudnomyslnosti, ostatní okamžitě odvedou pozornost.

„Kino,“ přidala se paní Hanousková. A varovně hypnotizovala Alžbětu, která hned pochopila, že už nemá přidávat žádný alkohol, a tak vykřikla: „Koledy.“

Pak už jsem je nezastavila. Spustily na mě palbu ze všech stran.

„Kremrole.“

„Kávovar…“

„Tady vám toho dáme víc, nevíme, co vybrat.“ Paní Hanousková si posunula brýle na nose.

„L jako láska,“ přidala se už trochu veselejší paní Toužimská.

„Ta se nedá změřit,“ kontrovala jsem.

„Ale dá. My dokážeme všechno,“ odpověděla Alžběta.

„Když se vám nelíbí láska, tak teda lelkování,“ trumfla ji paní Hanousková.

„Souhlasím. Chytat lelky umím.“ Usmála jsem se na ni.

Alžběta pak přeskočila k písmenu M a nabídla mi, co jiného než malibu a mojito. A u P pivní pípu.

Bavily jsme se vesele dlouho do večera, až jsme prošly celou abecedu. A mně se následující noc zdál sen, jak moji nápadníci dostali otravu alkoholem. Alžběto, Alžběto, vy to tedy vedete.

............

Když Janek s Jiřinou zaslechli babkovský sněm s výbuchy smíchu, které otřásaly naší kuchyní, zůstali raději ve svém podkroví, a jak jsem předpokládala, před mou večeří dali přednost chlebu s máslem. A tak jsem se nemohla dočkat, až se druhý den podělím s děvčaty o žhavé novinky.

„Babky mi připravily seznam,“ oznámila jsem jim, když za námi s Eliškou do Okénka po obědě dorazila Jiřina s malou Anetkou.

V tuto dobu pravidelně vyhlašuju pauzu. Náš poobědový rituál si nenechám ujít. Užívám si, že si chvíli pohraju s neteřinkou. I když bydlíme v jedné chalupě, společně stráveného času je málo a já se jí nějak nemůžu nabažit.

„Seznam?“ Eliška se na mě podívala s lehkou nedůvěrou.

„Jakej?“ zeptala se Jiřina a z plechu mi stáhla hned tři kousky našeho tradičního Ušmudlaného cukroví, nazvaného podle našeho kocouřího chlapáka.

Šmudla, který za dobu, co nám poprvé jako malé kotě vyskočil na plech s vykrájenými kousky mandlových suchárků přichystaných do trouby, vyrostl do pořádného šviháka. Přesto jsme mu trochu dětinské jméno Šmudla nechali. Vždyť jeho cukroví nás proslavilo.

„Jauvajs,“ sykla, když se jako pokaždé spálila.

Zrovna tak jako Janek, ani ona nikdy nevydrží počkat pár minut, než vychladnou. Už se po nich stejným způsobem začíná sápat i Anetka. Po kom asi tak má „žravé“ geny, že? Janka přezdíváme jako pažravce. I Jiřina se v poslední době zdravě rozjedla. Když si vzpomenu, jak se při našem prvním setkání ostýchala kousnout do vanilkového rohlíčku, v jídle se nimrala a bála se každého sousta, těší mě její aktuální apetit. Přitom se jí nikde nic neukládá, nikde nic nepřebývá, jenom tak nějak pěkně rozkvetla. Jestli Anetka po svých rodičích zdědí veškerou genetickou výbavu, bude na tom dobře. Ale pokud jí zůstane pažravost i dětské špíčky, které se jí momentálně rýsují na bříšku, bude si muset vybudovat pořádné sebevědomí. A že o tom něco vím, vždyť mně to trvalo třicet let.

„Seznam Splněných Snů,“ zarecitovala jsem zpěvavým hlasem.

„Pokračuj,“ vybídly mě téměř jednohlasně.

„Ušily na mě originální plán.“ Stručně jsem je seznámila s jejich úmysly. Jiřina se smála, až se zakuckala, a Anetka se k ní přidala.

„Ale vždyť to je od nich hrozně hezký,“ zvážněla Eliška a otřela si ruce do zástěry.

Mimochodem do zástěry od paní Toužimské. Poté, co se postarala o moje televizní zástěrky, rozhodla se ve své šicí terapii, jak jsme její snahu pojmenovali, pokračovat. A tak teď zástěrkami zásobuje všechny přítelkyně včetně malé Magdalenky, která si ji pyšně oblékla na naše televizní natáčení dětského vydání mojí Baker show.

„To tedy je, máš pravdu.“ Úplně mě píchlo u srdce.

„Jsou tak upřímné, i když trochu jednoduché.“ Jiřina kroutila hlavou nad tím, co všechno dokázaly vymyslet.

„Jenomže do toho mého seznamu otiskly vlastní představy a sny,“ podotkla jsem a vyprávěla jim, co mi o nich povídala babička. Občas se mezi řečí zmínila, jaké bolístky která z nich řeší, co jim chybí, po čem toužily a čeho nikdy nedosáhly. Bohužel tehdy mi podobné řeči procházely jedním uchem tam, profrčely kolem mozku a druhým uchem vyrazily ven.

„Snaží se, jak nejlíp umí, i když jsou trochu bláznivé. Ale uznej, že něco podobnýho pro tebe ještě nikdo neudělal,“ pokračovala Jiřina v úvahách.

„Naprosto souhlasím,“ odpověděla jsem téměř dojatě.

„Vybrat si ale stejně musíš sama.“ Eliška na mě mrkla od kávové mašiny, jak jsme říkali espresovači, a přitom obsluhovala nově příchozího zákazníka. „Že jo, pane Dvořáku, vybrat si musí sama. Co to bude? Dvojité espresso jako vždycky?“

„Ano, ano. Nevím, o čem debatíte, ale takováhle krásná ženská si určitě může vybírat,“ poznamenal na mou adresu. Usmála jsem se na něj a za jeho lichotku jsem mu podala talířek s Ušmudlaným cukrovím na ochutnání. On ví, čím si mě koupit.

Vždyť já jsem už dávno měla vybráno, jen jsem to svému okolí, a zřejmě ani sama sobě, nechtěla přiznat. Bylo mi jasné, že i moje okolí to vnímá stejně jako já, jen jsme přistoupili na jakousi hru. Vždyť Jirka je ještě dítě a naše škádlení byla oboustranně spíš zábava, možná pobláznění, ale rozum velí, že nemá budoucnost. Prostě si s námi pohrávaly hormony. Nezkušeného kluka zaujala o dost starší žena a trochu namyšleně si troufám přiznat, že snad i můj humor. Mně jeho zájem lichotil, dlouho jsem nezažila pocit, že se někomu líbím, byť je to kluk o nějakých deset let mladší, kterému sotva rostou vousy na bradě. Postupně se náš vztah z platonické lásky měnil v přátelství, ale naši zábavnou škádlivou hru jsme hráli dál.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Babiččina sladká terapie aneb Jeden bláznivý rok.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.