Veronika Doskočilová

Přítel z domova

© Veronika Doskočilová, 2020

© Nakladatelství LIREGO s. r. o., 2020

ISBN 978-80-907550-9-3 (tisk)

ISBN 978-80-907932-0-0 (EPUB)

ISBN 978-80-907932-1-7 (MOBI)

PODĚKOVÁNÍ

Jarmilce a všem,

kteří vstoupili do mého života

a zanechali v něm otisk,

uchovaný v této knize

30. 3. 1997

„Včera jsem byl u pana Jeffersona.“

„Hm, a?“

„Byl milý jako vždycky.“

„Zase srdce?“

„Nejspíš.“

„A co on? Dal ti zase prášky na uklidnění, že jo?“

„No vlastně…“

„Jasně, lék našeho pana Jeffersona na všechno. Je to starej alkoholik, kterej už nic a nikoho nevyléčí. Nechápu, proč tam v jednom kuse lezeš. Ztráta času, přiznej si to konečně a začni se léčit pořádně, sakra!“

„Ale jdi, pan Jefferson je fajnový člověk. Měl by sis za ním taky zajít s tou tvou bolavou hlavou.“

„Tsss, tos uhodl!“

31. 3. 1997

„Tamten mrak vypadá jako loď, všiml sis?“

„Jakej mrak zase?“

„Tamhle, vedle té velryby.“

„Jaký velryby?“

„Ty ji nevidíš? Vždyť je to úplně jasné, prozrazuje ji ten velký vodotrysk.“

„Žádnej vodotrysk nevidím. Nevidím ani velrybu a ani loď. Jediný, co vidím, je černej flek, ze kterýho začne každou chvíli pěkně lejt.“

„Podle předpovědi pršet nemá.“

„To si povíme, až promokneš na kost, kamaráde. U toho ti asistovat nebudu. Jdu dovnitř.“

1. 4. 1997

„Díval jsem se na předpověď a má být celý příští týden hezky.“

„To jsem zvědavej.“

„Mohli bychom jet někam na vyjížďku.“

„Cože?“

„Jako na výlet. Jel bych k jezeru a díval bych se, jak se sluneční paprsky odrážejí na hladině jako v zrcadle. To mě vždycky bavilo. Slunce začíná sílit, to už by byla podívaná. Těším se na léto.“

„Zima sotva skončila, ještě není ani uklizenej štěrk z ulic, a ty už myslíš na léto. To si ještě počkáš, kamaráde.“

„Někdy si představuju, jak do toho jezera skočím a jak mě bodají malé chladivé bodlinky. Cítím je v každém svém svalu. Vždycky mě to úplně nabije energií. Miluju vodu.“

„Co to máš za básnický kecy, probůh? Jo, a kamaráde, neumíš plavat. Na tos zapomněl, že jo?“

„Těším se, až si vyjedeme do té nové kavárny. Dám si čokoládové lanýže, dlouho jsem je neměl.“

„Máš cukrovku, to už taky nevíš?“

„Vím. K tomu si dám kakao se skořicí. Jo, to mám rád.“

„Bože…“

2. 4. 1997

„Včera jsem mluvil se slečnou Bakerovou. Zase jsme si pěkně popovídali a prý nás vezme na výlet. Mohli bychom jet příští týden. Má se oteplit. Navrhnu jí cestu do Casperu.“

„Slečna Bakerová? Myslíš tu mrňavou věčně rozcuchanou pihovatou holku, která sem chodí jen proto, aby dostala zápočet do školy? Jakmile bude mít štempl v knížce, už sem nikdy nepáchne. Ta sotva!“

„Slečna Bakerová už tu je půl roku, Georgi.“

„Prober se, Paule, sakra. Bakerová ti nevymění ani bažanta, natož aby brala nás, starý trosky k ničemu, na nějaký zatracený vejlety. Za tejden se po ní slehne zem stejně jako po tý náně z New Yorku, která neuměla ani vyhláskovat tvoje jméno, kamaráde.“

„A víš, co si říkám? Oteplit by se mohlo už tento týden. Zeptám se jí, jestli nevyrazíme už v tomto týdnu.“

3. 4. 1997

„Zítra má Mary sedmdesátiny. Holky z druhého plánují oslavu. Prý přivezou i medovinu. To se pomějeme, těším se.“

„Na co se proboha těšíš? Na to, jak důchodci oslavujou, že mají další rok blíž do hrobu? Promiň, ale tyhle morbidní akce si rád nechám ujít.“

„Ty nepřijdeš? Vždyť to je oslava narozenin, oslava dalšího roku našich sice starých, ale přece jen skvělých životů.“

„Panebože, Paule, přestaň už. Je nám přes osmdesát, jsme starý rozpadlý trosky, který čekaj jen na to, až zdechnou.“ Zpozoroval, jak se jeho kamarád na lavičce nadechl, ale nevěnoval mu prostor, aby cokoliv dodal. „Nic neříkej, prostě zdechnou. Žádný kecy typu zesnout nebo odejít neuznávám. Prostě zdechneme, a to všichni! A konkrétně my dva tady sakra brzy. Ať se ti to líbí, kamaráde, nebo ne. A až zdechneme, tak po nás přijdou další a zaplní ty naše malý cely, ve kterejch jsme zavřený jako vězni do konce života, a budou stejně jako my čekat tady přesně na týhle posraný lavičce, až zdechnou. A tohle se nikdy neomrzí a bude se to dít znovu a znovu a pořád dokola. Ani ten prach z nás už nezbude a pořád sem budou jezdit ty nafrněný paničky, který budou přesvědčovat svý milovaný tatínky a maminky, jak je tu krásně. Budou jim ukazovat přesně tuhle voloupanou lavičku a malovat jim, jak na ní budou jejich rodiče šťastně pozorovat racky za zvuku šumění lesa a víst řeči se svým nejlepším kámošem, kterýho tady jistě poznaj. Hovno. Už mě tenhle rozhovor unavuje. Každej den to je stejný. Sluníčko, mráčky, jezírka, kočičky, samý kecy. Nevím, proč tady s tebou ztrácím svůj čas a poslouchám tě, Paule. Je to pořád dokola. Jednou provždycky si uvědom, že Jefferson tě nikdy nevyléčí, protože by se měl léčit sám s tou svojí nechutnou závislostí na chlastu. Bakerová odpočítává dny, kdy odsud vypadne a nebude muset utírat chcanky těch chudáků z východního bloku. A další oslava bude zase jen připomenutím toho, jak se nám čas do rakve krátí.“

Paul Georgeovi věnoval vřelý, ale smutný pohled: „Víš, Georgi, musím ti něco říct, ale neuraž se, prosím tě. Myslím, že neumíš žít.“

„Tsss. Co ty tak víš o životě?“

„Nechci se hádat, když je tak krásný den, a navíc přichází slečna Bakerová.“

Ten večer nemohl George usnout. V hlavě se mu stále dokola honil rozhovor s Paulem. Vlastně se nejednalo o nic nového pod sluncem. Takových hovorů zažil s Paulem snad stovky. Častokrát skončily Georgeovým odchodem přesně jako dnešní dopoledne. Dnes to ale bylo jiné. Nemohl se myšlenek na rozhovor zbavit, pořád se mu v hlavě omílal všechen jeho obsah. Nechápal, proč už čtyři nekonečné roky zahazuje svá dopoledne s tím starým pošukem, jehož pohled na svět je tak žalostně jiný, zcela naivní, vzdálený jakékoliv realitě. Tohle přece nemá zapotřebí, opakoval si. „Vždyť ten chlap je totálně mimo,“ mumlal si v tichosti pro sebe a nemohl uvěřit, že je v přirovnání tak slušný. Utvrzoval se v tom, že si vlastně nemají co říct. On, bývalý velký ekonom, finančník, burzovní makléř, nebude trávit další minuty svého života s bláznem, který nemá sebemenší ponětí o realitě. Jak mohl tenhle člověk v životě obstát? Nijak, ujistil se. Jinak by přece neskončil tady, sice v pětihvězdičkovém, ale pořád jenom domově důchodců. Ušklíbl se, když se rozhlédl po svém pokoji, připomínajícím hotelový pokoj střední třídy. Trvalo mu dlouho, než si vynutil malé opravy a časté přesuny nábytku, aby se v této místnosti začal cítit aspoň trošku komfortně.

Po chvíli úvah vyhodnotil čas strávený s Paulem jako ztracený. Dospěl k závěru, že se druhý den ráno půjde podívat za „klukama“ do šachového klubu. Přece jen to byl nějaký ten pátek, kdy za nimi zašel naposledy. Je to vlastně škoda, pomyslel si, bývával v té hře dobrý. Kluci ho určitě rádi uvidí, a ještě k tomu tam aspoň neleze ta malá zvědavá Bakerová.

4. 4. 1997

Ráno se George probudil jako vždy po šesté. Chvíli si četl včerejší noviny, ale dlouho u četby nevydržel. Nemohl se soustředit. Myšlenky se mu stále vracely ke včerejšímu dopoledni a Paulovi. Během snídaně si na Paula mnohokrát vzpomněl, už jen kvůli tomu, že ho v místnosti nezahlédl. Určitě šel za tím starým alkoholikem Jeffersonem a teď tam krafají o nesmrtelnosti brouka, pomyslel si u pravidelné ranní kávy. Paul častokrát vyměnil snídani za malou temnou zatuchlou čekárnu, kde to páchlo dezinfekcí. Samotné čekání tam připomínalo čekání na smrt. Paul musel mít to místo rád. Vždycky strávil pár minut s Jeffersonem a po nějaké chvíli se svou klátivou chůzí odebral pro koblihu se studeným kakaem a posvačil na lavičce před jídelnou. Tento scénář se opakoval minimálně třikrát do týdne.

George se od myšlenek na Paula vrátil ke svému včerejšímu rozhodnutí, a tak své kroky nenasměroval k oné lavičce, kde se s Paulem každé ráno setkával, ale do malého salonku v západním křídle budovy, kde se scházeli šachisté.

Cestou do západního křídla si všiml, že je dnes budova nebývale tichá a prázdná. Nepotkal Mary, Sama, ani Joea. Není víkend, pomyslel si. Dny, kdy většina natěšených seniorů čeká na své ještě víc natěšené potomky, kteří si je laskavě vezmou na víkend domů, přesně jako ty psy z útulku pro potěšení svých rozmazlených dětiček. Bleskově je ale vrátí, než si na ně vnoučata zvyknou a nedej bože je začnou mít ráda.

„Máme hodně práce, tatínku. Steve je celé dny na cestách. Molly a Ben jsou puberťáci. Doma by ses z nich zbláznil. Takhle máš aspoň klid, a hlavně máš okolo sebe pořád někoho. Třeba ten Paul, to je takový fajn chlapík. Mohl bys ho někdy vzít k nám na víkend, když nikoho nemá, co myslíš?“ Zavzpomínal na láskyplnou nabídku své empatické dcery Dianne. Dokonalá manažerka velké mezinárodní pojišťovny, obchodující s klidem a odvahou – tak by hrdě propagovala jejich korporátní slogan. Ona sama sebrala odvahu do svých rukou, jak rovněž pyšně přiznala, a nastoupila do náročné práce v New Yorku, jenom pár hodinek letu od svého tatíčka. Samozřejmě že nejlepší a současně nejbližší domov důchodců je jenom dva tisíce mil od New Yorku. „Tatínku, to dnes není žádná vzdálenost. Moje kamarádka Samantha se přestěhovala se synem do Austrálie. To je teprve dálka. Navíc ty dnešní ceny letenek jsou za hubičku, budeme se navštěvovat pravidelně. Mohl bys za námi o Vánocích přiletět. Víš, co starých lidí … ehm… promiň, víš, jak jsem to myslela. No prostě všichni dneska lítají.“

Vzpomínka na dceru ho pokaždé rozrušila. Avšak v tuto chvíli to ani tak nebyla dcera, ale slečna Bakerová, která ho vytrhla z přemítání. Seděla zkroucená na koženkové sedačce v potemnělé spojovací chodbě mezi hlavní budovou a západním křídlem. George se zarazil. Měla uslzené oči, vzlykala a v třesoucích se rukách mačkala kapesník. Bylo mu hloupé projít kolem ní bez povšimnutí. Nevěděl ale, jak zareagovat. Neuměl v těchto situacích chodit. Obecně lze říct, že George neuměl jednat se ženami, natožpak s plačící dívkou, ke které cítil pohrdání. Neměl chuť s ní zabřednout do hovoru. Tušil, že se bude jednat o nějaký banální dívčí problém. Nechal ji kluk, pohádala se s kamarádkou, nemá si s ní kdo vyměnit službu a ona nemůže večer do divadla, usoudil. Když ale procházel kolem ní, nedalo mu to. Zastavil se v bezpečné vzdálenosti a rádoby přátelským tónem pronesl: „No, snad to nebude tak zlý… “

Slečna Bakerová zašeptala: „Pan O´Bryan dnes umřel,“ a pokračovala v tichém vzlykání.

George zůstal stát, hleděl na slečnu Bakerovou a čekal, že řekne něco víc. V té vteřině si uvědomil, že vlastně nezná její křestní jméno.

„Prosím, slečno…?“

„Laura, pane Harrisi,“ zareagovala těžko srozumitelně.

„Včera jsem s ním večer ještě mluvila o počasí. Předpověď na příští týden vypadala slibně. Plánovali jsme společný výlet. Moc se těšil. A … a … a dneska… ,“ zaštkala, zhluboka se nadechla a uplakaným hlasem pokračovala, „… přišel pan doktor Jefferson, že měl Paul v noci infarkt. Já to nechápu. Vždyť vypadal včera tak dobře, nestěžoval si na nic. Byl veselý a těšil se na další výlety, které podnikneme. Ach, jak já ho měla ráda!“ Hráz žalu se protrhla a Laura začala plakat tak usedavě, že se ozvěna jejího nářku nesla celou chodbou.

George stál strnule v tmavé chodbě bez oken. Jediné, co pociťoval od té chvíle, kdy se nečekanou zprávu dozvěděl, byl vztek. Zdechl, parchant, zdechl, bylo první, co mu v té chvíli prolétlo hlavou. Nehybně sledoval Lauru. Když se po chvíli vzpamatoval z prvotního šoku, uvědomil si, že už nemůže vystát její pláč, otočil se a rychlým krokem nekonečnou chodbu opustil. Zamířil do svého pokoje, kde se svalil do křesla. Nemohl tomu uvěřit. Uvědomoval si, že smrt je tady v domově realita všedního dne. Sám to tak vnímal, všichni do jednoho tady nečekají na nic jiného než na smrt. Je to jako stát na autobusové zastávce. Všichni čekají na autobus do stejné stanice, jen nikdy nevědí, pro koho a kdy autobus přijede. Dojemné návštěvy příbuzných jsou jenom ulehčením celého procesu čekání. Žití v domově je nekonečná ruská ruleta. Kdo zrovna bude mít ten den smůlu, na koho to padne. Každou chvíli zubatá obcházela pokoje. Strávil-li někdo více než tři týdny na lůžkovém oddělení ve východním křídle, byl jasným kandidátem. Ostatní mezitím čekali na zprávu. Vrátil-li se dotyčný, nezůstala nikomu nic dlužná. Přišla si pro dalšího. Vždycky někdo zmizel. Večer seděl u večeře, a ráno už nepřišel. Teď to byl Paul. Paul, věčný snílek, blázen, parchant, hajzl, zrádce.

Celý den strávil George osamocen v pokoji. Ztěžka dýchal, byl malátný a pociťoval hrozné osamění. Na samotu byl zvyklý, vlastně ji celý život vyhledával. Už ani nevěděl, jestli byla jeho útočištěm, nebo důsledkem jeho chování. Každopádně se s ní naučil žít a mít ji v rámci možností rád. Tahle samota ale bolela, ač si to odmítal přiznat. S Paulem trávil poslední čtyři roky téměř každý den. Dohadovali se na své lavičce. Ano, byla to naše lavička, pomyslel si. Všichni věděli, že je jejich. A byla jejich stejně jako jejich nikam nevedoucí hovory. Věděl, že dnes by byla jejich tak jako včera. Vrátil by se. Věděl, že šachy byly pouhou záminkou. Nesnášel ty staříky, kterým trvalo dobrých deset minut, než sehráli jeden tah. Nevystál by je. Nemohl by s nimi hrát. Vrátil by se za Paulem a bavili by se o počasí, možná o tom pitomém výletě, možná o Bakerové, vlastně Lauře. Všechno by bylo při starém. Už nebude. Žádný den už nebude jako dřív. Ztěžka polkl, schoulil se do klubíčka a přikryl své staré tělo těžkou dekou.

7. 4. 1997

„Víte, Georgi, mít přítele je velká věc. A vy jste ho měl. Pro mě z nepochopitelného důvodu vás měl rád. Považoval vás za přítele. Když už jsme k sobě tak upřímní,“ rozhovořil se jinak na slovo skoupý Jefferson, „nikdo vás tady nemá moc v lásce, to sám asi víte. Dokonce i já ocením, když berete moji ordinaci obloukem. Mně osobně stačí vidět vás jednou měsíčně na pravidelné prohlídce. Hoši z šachového ožili, když jste tam přestal chodit. Dámy z druhého vás nechtěly pozvat na tu narozeninovou party, že jim to zase zkazíte. Víte, je to zvláštní. On vás měl fakt rád.“

George svraštil obočí, a jako by hledal únik, rozhlédl se po nepříjemně stísněné ordinaci, kterou z duše nesnášel. Tolik upřímnosti nečekal a vyřčená pravda, kterou si ale nepřiznával, ho zasáhla. Notnou chvíli pozoroval lékařovy černé vlasy se stříbrnými odlesky a jeho pětidenní strniště, které ho pobuřovalo. Mohl se oholit, neubránil se naprosto nepodstatné myšlence.

„Nevím, jestli mě měl rád. Naschvál mě štval těma svejma kecama,“ oponoval.

Doktor Robert Jefferson se usmál: „Myslíte, že se náklonnost dokazuje jen kytkami a čokoládou? Kolik kytek a bonbonů jste za poslední dobu dostal od své rodiny?“

George měl rád pořádek ve financích, a proto bylo jeho typickou vlastností pamatovat si veškeré dary, které za poslední roky obdržel, ale i rozdal. Rád pátral po stržených cenovkách a hledal zapomenuté účtenky. Při každém takovém nalezeném kousku se následně rozzuřil a začal lamentovat, že svým blízkým nestojí ani za to, aby cenovku schovali, nehledě na cenu daru, která pro něj byla vždy almužnou. Je pravda, že množství darů se mu za poslední roky pamatovalo velice dobře. Krom rodiny nedostával od nikoho nic. Klidně odpověděl:

„Jo, pravidelně dostávám od svý rodiny kolekci mentolovejch čokolád After Eight. Vědí, co mám rád. Za poslední rok jsem tyhle kolekce dostal tři. Jsem spokojenej,“ prohlásil ledově klidným tónem, na kterém si dal obzvlášť záležet.

Doktora konkrétní odpověď zpočátku zaskočila, nenechal se ale vyvést z rovnováhy. Georgeovým slovům se nahlas zasmál.

„A kolik času s vámi strávila vaše rodina? Kolik hodin s vámi za celý rok proseděla na lavičce před jídelnou? Kolik rozhovorů s vámi vedla? Kolik vašich negativních a uštěpačných poznámek si musela poslechnout, hm?“ nadzvedl lékař své husté obočí.

Tato konfrontace se Georgeovi ani trochu nelíbila. Chtěl z ní vycouvat, ale nebylo jak. Byla součástí rozhovoru. Odchod z ordinace by znamenal prohru. Proto, jak bylo jeho zvykem v těchto situacích, zaujal roli oběti.

„Co tím sledujete, Jeffersone? Nerozumím, kam tím míříte. Chcete se tu navážet do mojí rodiny?“

Za poslední čtyři roky, co byl George v ústavu, ho lékař znal velice dobře. Role oběti, do které se George v nekomfortních situacích s takovou oblibou pasoval, mu byla známá. Přestože George nesnášel, dnes neměl náladu ho pokořit, ačkoliv by to bylo tak jednoduché. Místo toho se na něj přátelsky podíval, přisunul si židli blíže ke stolu, naklonil se k němu a pronesl: „Vždycky čekám před vchodem na nové klienty našeho ústavu a pozoruju je. Tenkrát tam se mnou stál Paul. Když vás sem vaše rodina dovezla, bylo na vás vidět vaše zklamání, životní prohra, kterou zažíváte. Ano, ta prohra, kterou tady zažívají skoro všichni, kdo na tomto místě skončí, aniž o ní chtějí mluvit nahlas. Vy jste byl ale jiný. Nedokážu to popsat, ale vsadím se, že kdyby tu seděl Paul, popsal by ten okamžik do detailu včetně toho, co jste měl ten den na sobě,“ dokončil větu a opět se odtáhl od stolu.

George na něj po celou dobu zpříma hleděl, a ač nerad, jeho slovům naslouchal. Lékař pokračoval: „Paul si toho tenkrát všiml a tady na téhle židli, co na ní sedíte, mi řekl: Víte, Roberte, mám za to, že největší problém dnešní doby je, že lidé buď neumějí, nebo zapomínají být šťastní. Ten nový chlapík je toho příkladem. Přitom je to tak jednoduché, protože s tím můžou začít právě teď. V tom je přece krása života.“

Na vteřinu se lékař zastavil a zamyslel se, než pokračoval dál. „Vlastně jsem nechápal, co konkrétního má na mysli. Dost často ale nad jeho slovy přemýšlím,“ odkašlal si, „v každém případě chci říct, že vás měl setsakramentsky rád! Všímal si vás, věnoval vám svůj čas, a to znamená moc,“ dokončil svou řeč, opravil si křivě posazené brýle a otevřel stolní zásuvku. Vyndal z ní balíček v zašedlém ušmudlaném obalu.

„Něco vám tu asi nechal. Nevím, co přesně to je, ale zřejmě to je adresováno vám,“ poslal Georgeovi po stole balíček, který se doklouzal až před jeho zápěstí. George ho dlaní zastavil a udiveně hleděl na nevzhledně zabalenou věc.

„Našli jsme to v jeho stole,“ pravil lékař, který si při té vzpomínce uvědomil, že i jemu bude Paul scházet. Přirostl mu k srdci. Jeho smrt byla i pro něj ztrátou. Často s ním jen tak sedával a vyprávěli si o naprosto banálních věcech, a on to vzhledem k psychické náročnosti své profese uvítal. Nechtěl, aby George cokoliv z toho zpozoroval, proto pohledem na hodinky předstíral spěch: „Teď už běžte, čekají tu na mě ostatní pacienti. Jo a doufám, že ve středu v patnáct hodin dorazíte. Byl by rád.“

George přikývl a mlčky opustil ordinaci.

9. 4. 1997

George seděl na posteli a zíral do zrcadla na svůj obličej s hlubokými vráskami. Jeho knírek již nebyl tak pěstěný jako dřív, všechny vlasy zbělaly, zubní protézu by nejraději odložil do koupelny, kde by ponořená do vodního roztoku čekala do dalšího dne. Připadalo mu, že za poslední tři dny zestárnul o dalších osmdesát let. Cítil se unavený. Celá ta věc s Paulem ho zasáhla, ač se přiznání úzkostlivě bránil. Vrátil se právě z pohřbu. Pohřeb byl přesně takový, jak očekával. Ano, byl morbidní, ještě víc než všechny oslavy narozenin, kterých se v domově zúčastnil. Patos ovládl místnost. Všichni na Paula vzpomínali, vyprávěli si historky, smáli se, plakali, naříkali, opět propukávali v hlasitý smích a zase se utápěli v slzách. George v jejich přítomnosti dlouho nevydržel, musel odejít. Cítil svírající úzkost na hrudi. Prohlubovaly ji všechny ty vzpomínky na Paula, ve kterých se ostatní předháněli.

Téměř ihned po obřadu se vrátil zpět do svého pokoje, kde dal přednost času strávenému o samotě. Nestál o společnost dnes stejně jako všechny předešlé dny, co tu žil. Pohled do zrcadla střídal pohled na naditou papírovou obálku, která stále ležela na psacím stole. Doposud neměl sílu nebo možná chuť ji otevřít. Její ušpiněný vzhled ho odpuzoval. Štítil se jí jen dotknout. Ve spojitosti se slovy, která mu lékař sdělil, mu přidala ještě víc odpudivá. Chodil kolem ní obloukem. Stále v něm dřímal pocit naštvání a zrady, které se Paul na něm dopustil. Prostě odešel. Ne, neodešel, zdechl, opakoval si. Zdechl, zdechl, zdechl. Vylítl mezi ty svý mráčky, co na ně tak rád civěl. Možná teď plave v tom ledovém jezeře, o kterém pořád mluvíval. Nebo, ještě líp, prolívá si hrdlo nechutně sladkou čokoládou, kterou si musel jako cukrovkář často odpouštět. Ať dělá cokoliv, tak mu je líp. Je mu tisíckrát líp kdekoliv jinde než tady, v téhle honosné a současně nechutné instituci, která se sice chlubí perfektním zázemím, jež dokreslují ty odporně žluté závěsy, rozmístěné po celém objektu, ale všichni vědí, že to je jedna obří lež a její kulisy jsou žalostně chatrné. Tak, jak lehké by bylo strhnout jeden z těch křiklavých hadrů, tak jednoduché je pohřbít dalšího obyvatele rivertonského domova seniorů. Nic se nestane, protože příští den přijde někdo, kdo ten nechutný závěs znovu pověsí nebo přivede dalšího chudáka, který tu najde svoje poslední útočiště, než si pro něj definitivně přijedou jako před pár dny pro Paula.

Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře, které vytrhlo George z depresivního přemítání.

„No… ,“ prohlásil, neskrývaje podráždění.

Ve dveřích se objevila zrzavá hlava Laury Bakerové.

„Dobrý den, pane Harrisi, všimla jsem si, že jste se vytratil rychle po obřadu. Chtěla bych se zeptat, jestli je všechno v pořádku. Donesla jsem vám čaj a sušenky. Mohly by vám přijít k chuti,“ usmívala se a v ruce držela růžový talířek obložený anglickými máslovými sušenkami. To bylo to poslední, na co měl George chuť. Chtěl být sám a utápět se ve svých lítostivých a morbidních myšlenkách, které mu dělaly společnost již několik posledních let. Dnes je obzvlášť potřeboval. Musí Lauru nějak rychle odpálkovat. Na okamžik ale pocítil vůči dívce dluh z onoho dne, kdy ji nechal plakat nad Paulovou smrtí a beze slova zmizel. S notnou dávkou ovládání nastolil vlídnější tón.

„Děkuju, slečno Bakerová, ale nemám hlad. Vemte je jinejm, co se tam ještě veselej. Oni je při tý slávě ocení víc,“ neodpustil si jízlivou poznámku.

Podobnou odpověď Laura čekala. Harrise znala velice dobře. Už když nastupovala do domova seniorů, upozorňovaly ji na něj kolegyně. Radily jí držet se od toho věčně protivného neusmívajícího se muže dál. Této rady se úspěšně držela. Nyní se ale poprvé rozhodla prolomit své předsevzetí a zkusit se přece jenom k Georgeovi přiblížit. Dělala to pro Paula, věděla, že ho měl rád a byli si blízcí.

„Můžu dál?“ nečekala na odpověď a už dokořán otevírala dveře, kterými hbitě vklouzla do pokoje, zavřela za sebou a o dveře se opřela. George nestihl cokoliv namítnout.

„Pane Harrisi, vím, že to pro vás taky není jednoduché. Paul byl výjimečný. Dokázal pomáhat, někdy bych řekla, že snad i léčil. Je to veliká ztráta. Víte, minulý rok mi zemřela sestřička. Dostala rakovinu a všechno šlo ráz na ráz. Ozařování, ozařování, další ozařování a pak smrt. Nikdo to nečekal. Všichni jsme si mysleli, že se uzdraví. Byla jen o dva roky starší než já. Bylo to moc těžké,“ dívka svěsila hlavu, aby zakryla slzy v očích.

George se podivil, nechápal, proč mu to vypráví. Stále seděl na posteli a pozoroval, jak se ta zrzavá holka nesměle krčí u dveří a celou dobu hledí do talířku se sušenkami.

Laura se nadechla a roztřeseným hlasem ve vyprávění pokračovala: „Smrt sestry mi ukázala, jak je náš život křehký. Neuměla jsem si představit, že jeden den něco může být, a druhý už ne. Nemohla jsem se s její ztrátou dlouho srovnat. Začala jsem chodit k psychoterapeutce. Sezení byla ale k ničemu. Jednou mi známá poradila zajít se podívat do domova seniorů, kde je smrt denním chlebem. Tak jsem přišla sem. Hned první den jsem potkala pana O´Bryana. Povídali jsme si na té vaší lavičce snad hodinu. Začala jsem sem chodit kvůli němu. Ty rozhovory s ním byly mou terapií. Byl to tak moudrý člověk… Nakonec jsem se rozhodla sem nastoupit. Skončila jsem se studiem architektury, přestěhovala se do města a začala žít nový život.“ Položila sušenky na stůl, vytáhla z kapsy zmačkaný kapesník a utřela si nos.

George nevěřil vlastním uším. Nic z toho, co tu Laura řekla, netušil. Opravdu si myslel, že patří mezi jednu z těch, jejichž působení na tomhle místě hrůzy je jen nevyhnutelnou nežádoucí povinností pro dokončení studií. Nechápal, že by tu někdo v jejím věku mohl být dobrovolně, a ještě k tomu rád.

„To jsem nevěděl,“ bylo vše, na co se zmohl, a konečně pohlédl dívce zpříma do očí.

„Nemohl jste, nikdy jsme si nepovídali,“ špitla Laura, „jen jsem vám přišla říct, že na to nejste sám a že odchod člověka přináší do života věci další, nové.“ Otočila se, vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře. George se zadíval na žlutá kolečka, geometricky rozmístěná na talířku, a uvědomil si, že vůbec neporozuměl, co měla Laura svou poslední větou na mysli. Cítil se sám jako nikdy během svého života. Následně jeho pohled opět spočinul na obálce stále ležící na stole. Rozbalil ji a vyňal z ní tmavý tlustý sešit, který otevřel na první stránce, kde bylo velkými rádoby dětskými písmeny napsáno Georgeovi. Nerozuměl.

1. 4. 1929

Jsem nešťastnej. Musím, musím to prostě napsat. Snad to pomůže. Maminka mi dnes sdělila, že se budeme stěhovat. A víš kam? Do Československa! O Československu nic nevím, vlastně jednu věc jo. Je daleko a musí se tam přes moře. Jsem rozzlobenej, rozzuřenej, smutnej. Nechápu, proč se stěhujeme. Mám to tu tak rád.

12. 4. 1929

Nic se nezměnilo. Maminka to myslí vážně. Včera byla u nás teta El a přinesla mamince lístky na loď. Hrozně dlouho něco řešily v kuchyni a my tam nesměli. Teta i křičela. Odjíždíme prý za 14 dní. Nerozumím tomu. Mám tu kamarády – Brandona, Erika, Kurta. Nikoho tam nebudu znát. Jsem nešťastnej, zlobím se a zuřím.

28. 4. 1929

Včera jsem se rozloučil s kamarády. Zítra odjíždíme. Bude mi moc smutno. Přál bych si tu zůstat. Čeká nás dlouhá cesta, nevím, jestli ji zvládnu. Nemám rád lodě. Můj starší bratr Bob se taky pěkně zlobí. Nechce se učit novej jazyk. Když se maminka na nás naštve, někdy ho používá. Zní divně, vůbec mu nerozumíme. Nechci odjet.

Víš, jsi teď můj jedinej kamarád, kterýmu se můžu svěřit. Odteď žádnýho kamaráda nemám, a kdoví, jestli ještě někdy vůbec budu mít. Měl bych ti dát jméno. Vždycky se mi líbilo jméno George. Navíc ho nosil náš první prezident. Zní světově, americky, zní jako můj domov. Budeš, Georgi, můj nový kamarád. Už musím končit, ale napíšu během cesty.

30. 7. 1929

Ahoj Georgi, omlouvám se, že jsem během cesty nenapsal. Tak jsme v Československu. Bydlíme u nějaké tety Irmy (je ošklivá!) v Českém Krumlově v malém bytě na okraji města. Jistě tě bude zajímat cesta. Byla zdlouhavá. Většinu cesty mi bylo zle, proto jsem nemohl psát. Až se vrátíme, tak radši než lodí celou cestu poplavu. To ti říkám. Po příjezdu do Československa jsme měli spoustu práce se zařizováním bytu. Náš byt je velice malilinkatý – spíme v jedné místnosti s maminkou. Irma spí v kuchyni na rozkládací pohovce. Musím říct, že ho maminka společně s tetou Irmou zařídily útulně. I když to není domov. Nikdy tu nebudu doma, není tu Brandon, Eric ani Kurt. Tatínka jsem nepoznal, ale bratr Bob ano. Bob říkal, že kdyby tatínek žil, jistě by stěhování nepovolil. Byl pravý opravdický Američan. Bojoval za nás totiž ve válce. Bob ho znal do svých pěti let, a to si troufám říct, že ho poznal náležitě. Jistě má pravdu a jsem si jistej, že kdyby tu s námi byl, zůstali bychom doma v Texasu, kde to máme všichni rádi. Chci domů!

Nerad to přiznávám, ale zlobím se na maminku. Bob taky. Musím ti, Georgi, něco povědět. Maminka tu totiž vyrůstala, takže zná jazyk. Před válkou se s dědou Emilem přestěhovala do Ameriky. Dědeček byl vážená osobnost, vlastnil cukrovar. Maminka říkává, že to byl světák a Československo mu nebylo dost velký, takže se rozhodl jít za lepším. Nepamatuju si, jak přesně to bylo, ale přestěhovali se do Ameriky, mého domova. V Americe maminka poznala tatínka. Narodil se jim můj bráška Bob a o pět let později já. Já jsem se narodil, ale tatínek umřel, protože ho poznamenala válka. Tak nám to říkala maminka. Jak už jsem psal. Bob si ho pamatuje a jistě by to tatínek nedovolil. Nedovolil.

Mysli na mě, Georgi. Nebude to tu jednoduchý.

George dočetl popsané stránky a s údivem chvatně sešit zaklapl. V první chvíli nemohl uvěřit tomu, co právě drží v ruce. Paul mu zřejmě odkázal svůj deník, který si psal od svých deseti let, počítal-li správně. Byl překvapený nejen tím, že si Paul psal deník, ale i informacemi, které se dozvěděl. Nikdy netušil, že Paul žil v jiné zemi než ve Spojených státech amerických, a to dokonce v tehdejším Československu. Proboha, jak dlouho? Proč mu o tom nevyprávěl? Tohle by přece bylo mnohem zajímavější než poslouchat ty stupidní řeči o počasí, pomyslel si sobecky.

Trpělivost nepatřila mezi Georgeovy silné stránky, proto deník zbrkle opět otevřel, začal jím divoce listovat a očima přejížděl stránku po stránce, aby se co nejrychleji dozvěděl další informace. Soustředil se především na jednotlivá data. Když došel na konec, zjistil, že se Paulův poslední zápis vztahoval k roku 1938.

„Ten magor si psal deník takovou dobu! “ neudržel se a ulevil si nahlas. Celý zápisník byl protkán jeho jménem. Nechápal. Kroutil hlavou a nevěděl, co si má o celé této podivné záležitosti myslet. Proč zrovna George, nemohl se ubránit otázce. Co je to za blbou náhodu, opakoval si pro sebe. Bylo to pro něj tak silné zjištění, že mu vyskočila husí kůže po těle a musel se jít projít, aby si za chůze srovnal myšlenky. Nedokázal vysvětlit důvod směru, který nabral, ale jeho kroky samovolně směřovaly do míst, odkud si deník přinesl.

V čekárně ordinace bylo plno jako vždy. Nechtělo se mu čekat v té smradlavé místnosti, ale zpátky do pokoje jít také nechtěl. Musí, prostě musí mluvit s Jeffersonem, i kdyby tu měl čekat do večeře. Po hodině nekonečného čekání, kdy se opět topil v záplavě myšlenek, otázek a domněnek, přišel na řadu. Nudné čekání s ostatními nemocnými starci rivertonského domova ho popudilo natolik, že se přihnal do ordinace a už ve dveřích vyhrkl: „Co vy o tom víte?“

Doktor, nezaskočen cholerickou Harrisovou povahou, naprosto klidně bez jakéhokoliv znepokojení zareagoval.

„Dobrý den, Harrisi, taky vás zdravím. Bohužel netuším, o čem hovoříte. Než se ale pustíme do debaty, chtěl bych vás upozornit, že v ordinaci čekají pacienti, kteří potřebují mou pomoc, proto jestli tu jste v jiné záležitosti, vezměte to prosím co nejstručněji.“

Klidná lékařova odpověď George rozpálila doběla.

„Chci vědět, co víte o tom jeho deníku a o tom jeho Georgeovi. To jste psali spolu? Co to má všechno znamenat? A ty vaše kecy o mý rodině, mají s tím něco společnýho?“ Rozohnil se tak, až se malinké kapičky jeho slin rozprskly po lékařově stole.

Doktor udržel dekorum a bez povšimnutí pokračoval klidným hlasem v konverzaci.

„Harrisi, je mi to líto, ale opravdu netuším, o čem tady mluvíte.“

„No o čem, o tom deníku, co jste mi dal. Dopisoval celej život nějakýmu Georgeovi a prej bych si to měl přečíst. To je snad nějaká vaše vypečená terapie, jak ještě před smrtí zabavit starou chátrající trosku?“ šlehaly mu z očí plameny směrem k lékaři.

Jeffersonovi začaly cukat koutky úst, neboť přirovnání byla přehnaná stejně jako celý Georgeův výstup.

„Za prvé, o vašem stáří by se dalo polemizovat, porovnal-li bych váš věk s věkovým průměrem ostatních pacientů. Za druhé, vy rozhodně nechátráte, vaše zdraví by vám mohli závidět čtyřicetiletí chlapíci. Má představa o trosce se taky dost liší. A konečně za třetí, nic konkrétního o deníku nevím. Jediné, co vím, je, že jsme našli balíček, na kterém figurovalo vaše jméno, a mysleli jsme si, že to je pro vás. Jestli to ale pro vás nebylo, tak mi ho laskavě vraťte a já si s ním už nějak poradím,“ pohlédl přísně na George, aby mu dal najevo, že dnes zde není vítán. „A teď mi dovolte vás vyprovodit, pokud nemáte žádné zdravotní problémy. Uvědomte si, s kým mluvíte, jsem lékař a mým úkolem je léčit, a ne řešit vaše osobní trable,“ ukončil důraznějším tónem hovor.

„Hovno lékař jste. Kdybyste byl, tak ho nenecháte chcípnout. Dával jste mu nějaký sračky a neléčil ho. Kdybyste dělal svou práci pořádně, seděl by teď venku na lavičce a neležel by bradou vzhůru,“ křičel George a celý výstup korunoval silným bouchnutím pěstí do stolu. Ještě nedokončil větu a už tušil, že přestřelil a že mu tato scéna jen tak neprojde. Bleskově se otočil a spěšným krokem vyrazil z ordinace. Doktor jen udiveně kroutil hlavou. Zabouchl za Georgem dveře a šel si před příchodem dalšího pacienta spravit náladu do své tajné skříňky, ve které na něj čekala od rána otevřená láhev s průsvitnou tekutinou.

„Hajzl,“ ulevil si George, když dorazil do společenské místnosti, kde se celý udýchaný usadil ke stolu. Jen kratičkou chvíli se stačil zaobírat nejrůznějšími nadávkami adresovanými Jeffersonovi, když k němu přistoupila Laura.

„Pane Harrisi, nepotřebujete něco, zdáte se mi nějaký roztřesený, doufám, že jste snědl ty sušenky na zlepšení nálady,“ věnovala mu starostlivý úsměv.

George pocítil vděk, že s ním někdo hovoří vlídnějším tónem.

„Vůbec ne, slečno Bakerová. Navíc v tuhle hodinu se jíst sladký už nemá. Ale díky. Půjdu si lehnout. Dneska byl setsakramentsky těžkej den,“ rozdýchával své rozčilení.

Laura zpozorovala jeho nevalné naladění a raději si držela odstup.

„To máte pravdu, byl to pro nás všechny těžký den. Půjdu taky domů a pokusím se usnout. Asi to nepůjde snadno,“

„To teda ne,“ zadíval se konečně do jejích zelených očí, které na něj už znovu zpříma hleděly.

„Na shledanou, Georgi,“ špitla.

Jeho vděčnost se stupňovala a najednou zatoužil nesedět ve společenské místnosti sám.

„Lauro, kde vlastně bydlíte?“ snažil se o navázání konverzace.

„Bydlím na konci města ve čtvrti St. Andrew,“ odpověděla rychle.

George se podivil: „To je pěkná část města, čistá.“

„To víte, že je, a té přírody co tam máme! Mám psa, fenku, miluje místní parky a klid stejně jako já,“ věnovala mu dívka svůj další milý úsměv.

„Máte to daleko, možná byste měla jít, než se setmí. To víte, doba je jiná. Dávejte si pozor.“

„Děkuju, Georgi. Dobrou noc.“

Nějakou chvíli pozoroval dveře, kterými Laura odešla. Byl rád, že se toho o slečně Bakerové dozvěděl víc. Uvědomil si, že ho tento kratičký hovor vyvedl z trudomyslné nálady, kterou celý den pociťoval. Zvedl se a zamířil do svého pokoje.

31. 12. 1929

Milý Georgi, omluv mě a nemysli si, že jsem lajdák. Maminka mi to častokrát opakuje. Není to ale jen tak, mám totiž spoustu věcí na práci. V Českém Krumlově jsme se zabydleli. Nastoupil jsem do místní školy. Nelíbí se mi tam. Ačkoliv maminka říká, že se děti učí rychle, tak nemám pocit, že bych se jazyk učil rychle. Vlastně se ho ani učit nechci, ale musím. Maminka totiž na nás mluví výhradně česky. S Bobem jí nerozumíme a považujeme to za velikou nespravedlnost a zradu, o kousek menší než náš odjezd z Ameriky. To jsme jí ještě neodpustili. Abych se ale vrátil k tý škole. Ve třídě nás je patnáct dětí. S nikým si nerozumím, protože neznám tu jejich řeč. Paní učitelka Jarmilka se mi snaží pomáhat. Jestli se naučím česky, tak jen kvůli ní, protože je tak hodná. Máme za sebou Vánoce. Bylo to zvláštní, maminka trvala na tom, že musíme poznat český Vánoce. Jediná věc, která je tu lepší, je rozbalování dárečků hned večer. Nemusí se tady čekat na druhej den. To je prima. Jinak je ale všechno horší, hlavně ty jejich slova. Zkusil jsi někdy vyslovit slovo „třešeň“? A to bych mohl jmenovat dál. Maminka mi říkala, že mám všechno dělat v českým jazyce, a především přemýšlet. A víš co? Já nechci. Ty to určitě chápeš. Navíc bys mi pak nerozuměl. A to bych nechtěl.

Dneska je poslední den v roce. Pamatuju si, že mi Kurt ještě doma říkal, že když si budu něco přát, tak se to vyplní. Před spaním si budu přát, abych se probudil doma. Viď, že se to splní?

1. 1. 1930

Milý Georgi, tak jsem se probudil v Krumlově. Kurt kecal. Co to je za kamaráda? Nebo myslíš, že se sny plní jenom v Americe? Jestli ano, musím se tam nějak dostat a přát si něco.

31. 3. 1930

Ahoj Georgi, to koukáš, co? Pozdravil jsem tě českým pozdravem. Musím říct, že s výukou jazyka to je lepší. Vzdal jsem trucování, ale jenom kvůli Jarmilce. Je na mě moc hodná, a víš co? To Ti musím říct hlavně! Učí mě hrát na klavír. Máme ho ve třídě. Zkoušel jsem na něj brnkat a Jarmilka si myslí, že mám talent. Chodím k ní jednou týdně na hodinu. Doma klavír nemáme, protože nemáme tolik peněz, ale můžu chodit cvičit do školy. Maminka je ráda, že mě něco baví. A taky jsem jí musel slíbit, že se začnu víc učit česky. Snažím se, i když si s Jarmilkou povídáme víc anglicky. Ale pššt, maminka to neví. Zlobila by se. Tak jo, musím jít cvičit. Ahoj.

1. 5. 1930

Ahoj Georgi, víš o tom, že už to je víc jak rok, co jsme kamarádi? Vím, že jsem psaní trošku zanedbával. Není to jen tak. Mám hodně práce, ale vždycky se těším, až tě zpravím o tom, co je novýho. Mám novinku. Maminka bude mít nový zaměstnání. Začne pracovat v městském pivovaru, bude tam v účtárně. Proč to ale píšu. Budeme mít víc peněz a maminka mi slíbila koupit klavír od pana Doležala. To je, co? Budu mít opravdickej klavír. Takže budu odedneška hodnej a budu se víc učit česky. A víš taky proč? Chtěl bych těm písničkám, co nám Jarmilka hraje ve škole, rozumět.

16. 7. 1930

Georgi, už umím obstojně vyslovit slovo třešeň. Škoda že to neslyšíš. Napíšu ti to aspoň. TŘEŠEŇ. Blbý slovo, co?

19. 8. 1930

Milý Georgi, tak si představ, maminka dodržela slovo a já mám klavír. Maminka ho koupila na dluh a musela jí půjčit i teta Irma. To víš, to není jen tak, koupit takový klavír. Skoro není kam dát, ale to nevadí. Bob tvrdí, že překáží. To je úplně jedno, protože ten instrument zní senzačně. Těším se, až se na něj pořádně naučím a budu moct zahrát texaským klukům. Budou čumět. Taky se musím přiznat, že se na maminku zlobím trochu míň. Bob se už nezlobí vůbec. Chodí ven s vysokou Annou, dokonce pokročil v češtině. Myslím, že nemá čas se zlobit.

Tak já zase musím, ahoj.

13. 11. 1930

Milý Georgi, já vím, nepolepším se, ale prostě je hodně práce. Dost cvičím, někdy chodím i ven s klukama ze třídy a Tondou odvedle. Nevím, jestli jsem ti to říkal, ale říkají mi tady Pavel. Docela se mi to líbí. Nezní to tak opravdicky, ale líbí se mi to. Asi tě bude zajímat, co čeština. No tak si představ, že už rozumím a napíšu skoro všechno. Pořád se ale zdráhám ti psát v češtině, nerozuměl bys tomu. Navíc bych nerad zapomněl angličtinu, když se do Ameriky stejně jednou vrátíme. Tak si říkám, že bychom se mohli vrátit příští rok v létě, to už budu obstojně umět písničky, který teď cvičím, a budu je moct zahrát texaským klukům. Myslíš, že na mě myslí? Slíbili poslat lístek, ale nedorazil. Možná mají moc práce jako já, nebo ho listonoš ztratil. Teta Irma na něj pořád nadává. Zkusím se ho zeptat, teď už to zvládnu.

17. 11. 1930

Milý Georgi, tak si představ, že Jarmilka mi říkala, že už na mě nestačí, že bych měl začít chodit do místní hudební školy. Maminka splatila klavír a nic jinýho na dluh už nekupovala, takže prý na tu školu vyjdou peníze. Bude to znamenat zase víc práce, ale těším se.

Moc novinek nemám, jen že Bob už nechodí za Annou. Ale viděl jsem ho u sousedovic Lídy. Tak ti nevím, jestli to dělá kvůli studiu češtiny, protože Anna mluvila hezky. Každopádně je jeho čeština brilantní, jak často významně poznamenává teta Irma. Taky bych se víc učil jazyk, ale mě nebaví hrát si s holkama. A když hraní, tak jedině na klavír.

Co myslíš, že dělá náš americký dům? Pohledy pořád nedorazily. Jsem si jistej, že je pošťák ztratil, nebo někde nechal. Řeknu Bobovi, ať se zeptá Lídy, jestli je listonoš nehodil omylem k nim.

3. 12. 1930

Georgi, myslíš, že se někdy vrátíme do Ameriky? Neříkám, že bych chtěl jet domů zrovna teď, musím ještě hodně cvičit, ale třeba za dva roky bych jel. To už budu umět hrát brilantně, jak by řekla teta Irma, a kluci budou čumět. Chodím do hudební školy. To ti je jiný kafe. Učí mě pan Dvořák, ne ten slavný skladatel, určitě je ale jeho vnuk nebo tak něco. Je přísnej a nemá rád nekázeň, takže musím cvičit. Myslím, že mě má ale rád. Hraní je pořád náročnější, ale já bych fakt chtěl klukům ukázat, co jsem se tu naučil. Budou se divit.

Budu tě informovat o dění u nás doma, jako v Americe. Měj se zatím hezky. Ahoj.

11. 4. 1997

George seděl u jídelního stolu ve velké prostorné jídelně. Za okny se honil silný vítr a tenké větvičky stromu zvědavě klepaly na okna místnosti. Byl to jeden z těch dnů, kdy je radno nevycházet ven a raději si užívat tepla a ticha jakýchkoliv vnitřních prostor. Jídelna byla vyhledávaným místem pouze v určitých hodinách dne, kdy se v ní podávaly pokrmy. V ostatní denní dobu tam nikdo nechodil. Z tohoto důvodu se stala Georgeovým oblíbeným útočištěm. Užíval si jejího ticha, klidu a slabé vytrácející se vůně dnešního vzácně chutného oběda.

Od té doby, co dostal deník, přečetl dalších pár stránek. Byl z toho, co si přečetl, notně rozladěný. Činilo mu problémy rozluštit Paulův pravopis. Navíc čím déle žil Paul v Československu, tím více se mu v zápiscích objevovala česká slova nebo nesrozumitelné zkomoleniny. Luštění George unavovalo stejně jako věčné popisy Paulova stereotypního života. Zápisky byly podobné. Většinou Paul psal o hodinách klavíru, o své učitelce Jarmilce nebo učiteli Dvořákovi. Kamarádi se tam objevovali velmi sporadicky, což George udivilo. Vždy považoval Paula za přátelského tvora, který by nedopustil, aby někdo seděl ve společenské místnosti sám, jak se často stávalo jemu. Celé vyprávění ho nějak rozesmutnilo. Důvod nechápal.

Častokrát se během četby Paulova vyprávění o dětství nořil do vzpomínek na své vlastní mládí, které bylo jako vystřižené z reklamy na čokoládové bonbony. Byl prvorozeným ze tří synů matky učitelky a otce inženýra. Celý svůj život prožil v New Yorku, kde měli rodiče obstojně placenou práci, zvlášť otec byl uznávaná osoba. Až na menší neshody s bratry bylo jeho dětství šťastné. Ve škole byl premiant, aniž se musel učit. Měl mnoho kamarádů a spoustu koníčků. Byl poslušný, neodmlouval. Jistě by v pomyslné reklamě zaslouženě obdržel celý pytlík cukrovinek. Vše šlapalo správně, žádná neočekávaná překvapení, změny či výmol na cestě. Vzorové dětství vzorového syna.

Tato paralela ho znepokojila a nevěděl, zdali chce pokračovat v četbě dál. Stále dokola přemítal o svém dětství, na kterém by nic neměnil. Nechápal, kde se mohla stát ta osudová chyba, že skončil tady. Rozhlédl se po místnosti a věnoval zamračený pohled žlutým závěsům, mihotajícím se v teplém vzduchu vycházejícím z radiátorů. Měl přece tak dobře našlápnuto! Když on je tady, kde asi jsou jeho bratři, jejich děti a vnoučata? On žije zde, jeho dcera s manželem a dětmi v New Yorku. Budou tam jistě vyrůstat i jeho pravnoučata. Vnoučata skoro nezná. Zažije jejich promoci, svatbu nebo narození jejich dětí? To sotva. Zapudil myšlenku. Nechává se strhnout do hloupých a prázdných úvah, pomyslel si. Prostě to tak je, a nic na tom nezmění. Znechuceně zavřel deník.

Náhle pocítil únavu a začala ho pobolívat hlava. Zvedl se ze židle a odešel do svého pokoje, rozhodnut dlouho se do deníku nepodívat. Cítil vztek na Paula, že mu i po smrti přivozuje takovou rozmrzelost.

14. 4. 1997

Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře, než se v nich objevila rozdrbaná hlava slečny Bakerové.

„Pane Harrisi, že vy jste zapomněl? Za hodinku je odjezd do Thunder Hillu. Ne do toho závodního okruhu v Kalifornii, ale do nové kavárny v sousedním městě,“ pokusila se dívka o vtip, „prý stojí za to. Sam a Mary si tam už stihli zajet s vnoučaty minulý víkend. Myslím, že si to všichni užijeme.“

George si nemohl nepovšimnout Lauřiny žertovné nálady, která mu u lidí obecně nebyla sympatická. Aniž se pokusil o strojený úsměv, odpověděl: „Ne, nezapomněl jsem. Nikam nepojedu, necítím se nejlíp, a navíc mě pobolívá hlava.“ Nechtěl dát na sobě znát, že na výlet, do kterého ho uvrtal Paul, zapomněl. Do toho se mu jako vhodná záminka pro absenci hodila bolest hlavy, kterou si často vsugerovával, když mu něco nebylo po chuti nebo potřeboval vhodnou výmluvu. Z Laury vycítil zklamání, ale i starost. Spěšně nabídla, že zavolá panu Jeffersonovi, aby se na George podíval. Jakmile uslyšel doktorovo jméno, zatrnulo v něm. Moc dobře si vzpomínal, jak to minulou návštěvu nezvládl a že má u Jeffersona pěkný vroubek. Chtě nechtě se mu bude vyhýbat a bude brát jeho ordinaci po nějaký čas skutečně obloukem. Současně ho vyděsilo pomyšlení, že by se měl s doktorem potkat třeba u oběda. George neuměl čelit negativním důsledkům svého chování. Raději vždy volil útěk nejen z bojiště, ale i před bitvou samotnou. Proto se i nyní rozhodl čelit méně nepříjemné alternativě, kterou představoval výlet do kavárny s ostatními seniory. I když to bude nuda a otrava.

„Víte co, není to tak zlý. Myslím, že když si vezmu prášek a nebudu dělat rychlý pohyby, mohl bych to zvládnout,“ neodpustil si dramatický tón a po celou dobu se držel za spánky.

„Báječné,“ zašvitořila Laura a třikrát tleskla na projev radosti.

George na ni překvapeně pohlédl a zakroutil hlavou. Na takové dětinské projevy nebyl zvyklý a nevěděl, jak reagovat. Naštěstí Laura na reakci nečekala a ihned po nadšeném zvolání vyběhla ze dveří. George si to nerad přiznal, ale byl vlastně rád, že pro něj dívka přišla. Dávalo mu to nezvyklý punc výjimečnosti. Od Paulovy smrti byla jediným člověkem, který s ním v domově hovořil sám z vlastního popudu. To si George, ač nerad, musel přiznat.

Před odchodem z pokoje vzal ze stolu deník, navzdory svému původnímu rozhodnutí. Lepší než nic, a ostatně nemusí číst všechno. Má výhodu, že může stránky přeskakovat, pomyslel si a pro jistotu se znovu chytil za spánky, kdyby se Laura stále ještě nacházela na chodbě.

7. 12. 1933

Drahý Georgi, ve škole se máme rozhodnout, kam půjdeme na studia. Myslel jsem, že to je přece jasná věc, že půjdu na konzervatoř, na Pražskou konzervatoř. Když jsem to včera oznámil Irmě, řekla mi, ať neblázním, a hlavně tím nepřidělávám mamince starosti. Chápeš to? Jsem nejlepší z ročníku, nevynechal jsem jediný koncert pro rodiny s dětmi, hrál jsem na každém adventním koncertu od roku 1930 a chyb dělám pomálu. A navíc to je jediná věc, která mi činí v Československu radost. Oni mi to normálně zatrhnou. Mamka mi řekla, že hraní na klavír je krásná a vznešená aktivita, ale že mám jít študovat něco pořádnýho, co mě jednou uživí. Uživí? Vždyť jsem si minulý týden vydělal 10 Kč za hraní starému Novotnému k narozeninám. 10 Kč!!! Kdo to dneska má?

Přestože máme sprostý slova zakázaný a nemám moc příležitostí je používat, tak jedno z nich prostě řeknu. Normálně mě nasrali. Jo, nasrali. Nediv se. A nejvíc mě štve to, že to nemám komu říct. Teda včera jsem mluvil s panem Dvořákem. Slíbil, že se za mě přimluví. Nechci se vychloubat, ale opravdu si myslím, že jsem talent. Jenže to oni nevidí, Irma se ani jednou nevyjádřila o mé hře jako o něčem brilantním. Prostě to nechápu. Jsem nešťastný a považuju to za velikou zradu, ještě větší než přesun do Československa.

Přestože George přeskakoval stránku po stránce, tento zápis ho zastavil v nedbalém čtení. Ohromila ho Paulova vulgarita. Psal to sice v pubertálním věku, ale George doposud nenapadlo, že vůbec takové slovo zná, natož aby je vůbec kdy aktivně použil. Paul se vždycky vyjadřoval velmi distingovaně a nejsprostší slovo, které před Georgem kdy použil, bylo něco ve smyslu jejdanánku! George toto nečekané zjištění oslavil škodolibým úšklebkem. Začal se těšit, kolik dalších novinek se o Paulovi ještě dočte.

Grimasa neunikla Lauře, která hrála na vedlejší autobusové dvousedačce s Mary karty a co chvíli George pozorovala zkoumavým pohledem. Odložila balíček karet, poprosila Mary o kratičkou pauzu a sedla si na prázdné místo vedle George.

„Co tam tak veselého čtete, pane Harrisi? Nešlo si nevšimnout vašich úsměvů,“ vytrhla ho z přemítání, ostatně jako poslední dobou velmi často. Ani ho to už nepřekvapilo a hovory s ní mu nebyly tak nepříjemné jako před čtrnácti dny. Už nepředstavovala ústředního nepřítele, za kterého ji původně považoval, koneckonců jako všechny mladé ženy pohybující se po domově. Teď už o ní věděl nezvykle mnoho věcí, a proto se pro něj stala přístupnější osobou. Něco v něm rozhodlo zbavit Lauru role nepřítele a povýšit ji do role „neškodné“. Nicméně ani toto imaginární pasování do nové role nebylo Lauře v této chvíli nic platné, protože se právě provinila činem neakceptovatelným, vyzvídáním.

„Ženská zvědavá, tohle je soukromá záležitost. Nic vám do toho není,“ utrhl se na ni ve strachu, že mohla zahlédnout, co právě četl. Celou vážnost situace dokreslil přímým pohledem do jejích očí, bez jediného náznaku mrknutí.

Lauře nedošlo, jak starého pána popudila, a tak stále ještě žertovným hlasem švitořila: „Ale Georgi, vždyť jsem tolik neřekla. Ráda bych si to třeba jednou taky přečetla.“

Teď už se George dopálil a jeho hlas nabral nepřátelský tón.

„Slečinko, tohle není nic pro vás. Hleďte si svejch věcí a mě nechte bejt. Ještě jednou uvidím, že mi čučíte přes rameno, tak vystupujete!“ Chytil se za spánky, aby poukázal na svou ranní bolest hlavy, která se samozřejmě kvůli té zvědavé dívce znovu objevila.

Laura leknutím vyskočila ze sedadla. Vyhrocenému výstupu nerozuměla. Nedokázala pochopit, co mohlo George tak rozlítit. Vždyť se jen zeptala! Věděla, že je starý mrzout, ale v jádru duše cítila, že není tak špatný, jak se navenek před ostatními prezentuje. I ona měla pocit, že jsou si poslední dobu blíž. Vlastně se o to tolik snažila, ačkoliv jí to nebylo vždycky příjemné. Cítila dluh vůči Paulovi a smutně na něj zavzpomínala.

„Promiňte,“ zašeptala, sklopila oči a vrátila se nazpět k Mary, která si samozřejmě nenechala výstup ujít a věnovala Georgeovi vražedný pohled nevyžadující žádná další slova.

Za pár minut zastavil autobus se seniory před kavárnou, která působila velice útulně. Interiér byl navržen ve stylu provensálského venkova. Na zdech visely zarámované fotografie pravděpodobně původních obyvatel tohoto domu. Byl krásný jasný den a sluneční paprsky vytvořily množství zlatavých kuželů osvětlujících dřevěnou podlahu. Všichni byli kavárnou okouzleni, i George. V záplavě té nádhery pocítil upřímnou lítost nad situací, která se odehrála v autobuse. Vzpomněl si na poslední dny, kdy s Laurou prohodil pozoruhodně mnoho slov. Vyděsila ho myšlenka, že možná od sebe odehnal jediného člověka, který s ním byl ještě ochoten hovořit. Rozhodl se situaci napravit, ačkoliv se nerad omlouval. Neuměl to, nikdy se to nenaučil, protože vlastně nemusel. Strach a nevstřícnost, které kolem sebe uměl šířit, způsobily, že se všichni ostatní omlouvali spíše jemu.

Rozhodl se svůj skutek odčinit malinovým dortem, který Lauře beze slov donesl ke stolu. Protože byl Lauřin otec podobného ražení jako George, nebylo pro ni těžké číst jeho chování. Dívka se rychle dovtípila, že se jedná o omluvu.

„Děkuju, pane Harrisi. Jak víte, že miluju maliny?“ rozsvítily se jí oči.

George byl na rozpacích. Dlouho nezažil takovou banální radost nad něčím ještě banálnějším, jako je kus sladkosti.

„Kde sedíte, můžu si přisednout? Chtěla bych vám vyprávět o projektu, který plánujeme se sousedy vybudovat u nás v St. Andrew. To budete koukat,“ zachránila situaci.

George pocítil vděčnost, že se Laura nevracela k autobusové scéně, a proto souhlasil. Posadili se ke stolu v rohu místnosti a Laura vyprávěla o andrewském spolku přátel psů, který se sousedy založili, a o plánovaném vybudování nového výcvikového hřiště pro psy. Z jejího vyprávění bylo patrné nadšení. Roztržitě máchala rukama a bez zastavení mluvila o veškerém vybavení, které na výcvikové hřiště společně se sousedy pořídí. George ji poslouchal a přitom těkal očima po zarámovaných fotografiích na stěnách. Nebyl nejvděčnějším posluchačem, ale nyní se snažil. Jeho pohled se zastavil u fotografie krásného klavírního křídla. Nemohl z obrázku spustit oči. Laura si jeho upřeného pohledu všimla a změnila téma.

„Vím, že na něj myslíte, mrzí mě, že jsem Paula nikdy neslyšela hrát,“ vzdychla.

George spustil oči z fotografie a věnoval Lauře udivený výraz. Copak ona věděla, že Paul hrál na klavír? Vždyť to nevěděl nikdo z ostatních! Nebo byl on ten jediný, který ho vlastně neznal? „Paul vám vyprávěl o své hře na piano?“

„Samozřejmě, vždyť ji studoval, byla to jeho vášeň. Myslím, že je obrovské štěstí najít v životě něco takového,“ zasnila se a ukázala na fotografii.

Tak on nakonec dostudoval, parchant, pomyslel si George a pocítil záchvěv hrdosti na Paula, že si konzervatoř přece jenom vydobyl. V ten okamžik ho zaplavila lítost, že si informaci z deníku nepřečetl sám.

„Víte, někdy mi četl z toho svého deníku, a podle jeho vyprávění a popisů hrálo piano ústřední roli v jeho životě,“ pokračovala Laura.

Georgeovi zaskočila máslová sušenka, kterou přikusoval ke kávě. Rozkašlal se.

„Vy, co vy víte o jeho deníku?“ Pocítil vztek. Deník pro něj okamžitě ztratil na své výjimečnosti.

„Psal si ho strašně dlouho. Vím jenom to, co chtěl, abych věděla, nebo spíš potřebovala v daný moment vědět. Pamatujete, jak jsem vyprávěla o svém příchodu do domova a jak mi Paul pomohl? Trávili jsme společnými hovory dlouhé hodiny. Někdy mi četl a následně to korunoval nějakou zajímavou myšlenkou, která mě často nenechala spát,“ smutně se usmála. „Víte, já prožít to co on, tak nemám sílu žít dál. Ale Paul byl schopný vracet se k jednotlivým okamžikům svého života, přehrávat si je a vždycky na nich najít něco hezkého. Jeho příběhy, jeho život, a vlastně i on sám byl takovou mou terapií,“ dodala roztřeseným hlasem a zakryla si dlaní oči, aby nebyly vidět slzy, které se v nich zaleskly.

George to rozhodilo obdobně, jako když našel plačící Lauru onoho dne na chodbě. Nenapadlo ho nic jiného než sáhnout po deníku a položit ho před ní na stůl.

„Myslíte tenhle deník?“ zeptal se hloupě, jako by jich na stole leželo dalších pět.

Laura sundala dlaň z očí a uchopila deník. Pohladila ho po hřbetu a udiveným tónem se zeptala: „Vy ho máte?“ Zarazila se. Netrvalo ani deset vteřin a objevil se jí na tváři letmý úsměv, který doplnila ťuknutím do čela: „Tak z tohohle sešitu jste četl v tom autobuse. Jasně, kdo jiný by ho měl mít než vy! Byl váš už ve chvíli, než ho začal Paul pořádně psát.“

George její poznámku nepochopil úplně.

„Myslíte kvůli tomu jeho Georgeovi?“

„Myslím, že byste si ho měl hlavně přečíst. Je to poklad. Já ho mít, tak v něm ležím, dokud ho nepřelouskám celý,“ vyhrkla ze sebe a otevřela deník na náhodně vybrané straně.

„Můžu?“ tázavě na George pohlédla. Ten byl ze situace natolik vyvedený, že se zmohl jen na přikývnutí. Laura začala číst:

„A jak tam stála, věděl jsem, že ji mám nekonečně rád. Najednou jsem se začal hrozně bát, že ji už nikdy neuvidím. Neměl bych tu zůstat? Musím opravdu odjet? Můžu přece zůstat v Československu a učit hru na piano i bez této zkušenosti. Hlavou mi probíhalo tisíc myšlenek. Rodinu bych zabezpečil, jak mi mamka vždycky kladla na srdce. Vtom mě napadlo, že bych si Ester chtěl vzít za ženu. A tak jsem učinil rozhodnutí, že jakmile se setkáme, požádám ji o ruku. Nepřemýšlel jsem o tom, kde budeme žít. Hlavní bylo, že život, který žijeme, bude náš společný. To mě naplnilo takovým uspokojením, že jsem zahnal myšlenky o předešlých nevydařených pokusech vstoupit do světa dospělých. Naopak jsem se začal o to více těšit na návrat. Celá cesta pro mě najednou nabyla naprosto banálního významu, neboť můj opravdový život měl pokračovat po mém návratu – doma, tam, kde se opětovně setkáme.“

Laura se začervenala a zavřela deník. George by jí sešit nejraději vytrhl z ruky a sám si přečetl, jak vyprávění pokračuje a proboha o kom to Paul píše. Ale neudělal to. Nedal na sobě znát napětí, které ho po vyslechnutí této pasáže sžíralo.

„Asi byste si to všechno měl přečíst sám, pane Harrisi. Bože, to už je hodin…,“ dodala, „… autobus jede za patnáct minut, máme to jen taktak. Jo a děkuju za dort, byl vynikající.“ Zasunula židli pod stůl a začala svým jemným hlasem svolávat ostatní seniory k odjezdu.

Kavárna na George udělala dobrý dojem. A ačkoliv nevěděl, jestli má příjemný pocit z toho místa, z rozhovoru s Laurou či ze znovuobjevení jedinečnosti deníku, rozhodl se, že kavárnu musí ještě někdy navštívit.

Ten večer uléhal s nezvykle dobrou náladou. K deníku se už toho dne nevrátil, protože se dostavila bolest hlavy, nicméně program na následující den byl jasný.

10. 12. 1933

Milý Georgi, co se tady odehrálo, tomu bys prostě neuvěřil. Pan Dvořák se rozhodl nenechat věci jen tak. Dokonce se zapojila i Jarmilka, která, dle jejích slov, takovou hvězdu jako mě nenechá zhasnout. Tak si představ, že u nás doma včera společně zazvonili a zavolali si mamku. Chtěl jsem u toho taky být, ale Irma mě vyhodila a zavřela mě v ložnici. Je to hrozná ženská. Chápu, že se kvůli ní Bob odstěhoval. Udělal bych v jeho situaci totéž. Ale zpátky ke včerejšku. Něco tam řešili asi třicet minut, stopoval jsem to na starodávných kukačkách, pak vyšli ven a to, co se stalo, nikdo nikdy nepochopí. Máma mi dala pusu na tvář a vyprovodila oba dva ven. Pak mi řekla, že můžu zkusit přijímačky na konzervatoř, ale pokud se tam nedostanu, půjdu do Budějovic na gymnázium. A jakoby zahrozila prstem. Ani ti nedovedu vypovědět, jakou jsem měl radost. Dokonce mi bylo i jedno, co se za těmi dveřmi dělo. Hlavně že jsem dostal příležitost. Taky mi hned došlo, že to nebude jen tak. Konkurence je velká a já budu muset hodně cvičit. Věděl jsem, že dostanu jen jednu šanci.

Dneska jsem byl za panem Dvořákem, kterému jsem novinku nadšeně oznámil. Ten se ani nezaradoval a jen suše prohlásil, co ten Beethoven, jestli už jsem ho načetl a že se budu muset seznámit s panem Händelem. Strčil mi pod rameno dva svazky not a řekl, že odedneška máme každý týden místo dvou hodin hodiny tři a že se nemám opozdit ani o minutu. Za měsíc a kus jsou talentové zkoušky. Naštval mě v tu chvíli, ale věděl jsem, že má hodně společného se změnou mámina názoru. Tak jsem sebral noty a běžel domů.

Myslím, že nic tak těžkého jsem nikdy neviděl, možná ani nehrál. Hrozně se bojím. Vím, že to nesmím zbabrat, jinak skončím v Budějicích. Aspoň bych tam ale byl s bráchou. Je mi po něm někdy smutno a mrzí mě, že domů kvůli Irmě vůbec nejezdí. Vlastně mi do toho nic není a taky si myslím, že nikomu není nic do toho, koho má rád. A že je Bobova žena starší o deset let? Tak ať je. Má štěstí, že má někoho rád a někdo má rád jeho. A že to je pro ostudu? Pro ostudu je neudělat přijímačky na konzervatoř, zvlášť když se za mě přimluvila Jarmilka s panem Dvořákem. Měl bych jít cvičit. Ty, Georgi, jestli se tam dostanu a budu jednou hrát v Národním divadle nebo Rudolfinu, tak Jarmilka s panem Dvořákem budou mít prezidentskou lóži. Dobře, posadím tam i mámu, ale Irmu ne. Ta půjde nahoru na bidýlko už kvůli Bobovi.

5. 2. 1934

Milý Georgi, nešlo napsat dřív. Opravdu ne. Zítra mám přijímačky a nemůžu spát. Od posledního zápisu se hodně stalo. Naučil jsem se Beethovena i Händela, ale nedělal jsem skoro nic jiného. Jarmilka zařídila, že chodím do školy jen na tři hodiny a v pátky vůbec. To mi hrozně pomohlo. Mohl jsem se soustředit jen na hraní. I když jsem cvičil poctivě, mám stejně obrovský strach. Nedokážeš si představit ten tlak, který pociťuju. Už týden nemůžu jíst, bolí mě břicho a dnes jsem měl dojem, že mě prsty neposlouchají.

Dneska jsme se sešli s Bohumilem u pana Dvořáka. Bohumil je spolužák z hudební školy, jde na přijímačky už potřetí. Jeho rodiče jsou důležití lidé v Budějicích, jeho otec je ředitel německého gymnázia. Bohumil dojíždí k panu Dvořákovi na hodiny, protože pan Dvořák je nejlepší v okolí. Ale Bohouš zjevně ne. To není z mojí hlavy, to si myslí i pan Dvořák. Slyšel jsem ho, jak to říkal tý obtloustlý učitelce na dechový nástroje (ta by spolkla i trombon). I když Bohumil není nejlepší, tak má aspoň za sebou zkušenost. Byl tam, ví, jaký to je. Mě to všechno teprve čeká. Já vím, že všechno je jednou poprvé, ale tohle je velká věc. Na rozdíl od Bohouše mám jenom jednu šanci. Když se to nepodaří, tak půjdu do Budějovic. Máma mi tam stejně už dala přihlášku. Nevím, jestli mi nevěří, nebo si myslí, že mě ještě do léta přemluví. Každopádně já jsem odhodlaný. Těžký je ale to, že necítím žádnou podporu. Obě kolem mě celé dny chodí a skoro nemluví. Vůbec je nezajímá, jak mi to jde, nebo jestli jsou skladby těžký. To mě moc mrzí. Máma je dosti složitý člověk, úplně se v ní nevyznám. Dodneška pořádně nevím, proč jsme se přestěhovali do Československa. Nikdy nám k tomu nic neřekla. Nebyly peníze? Vyhodili ji z práce? Nemohla žít v domě, kde jí zbylo tolik věcí po tátovi, jen on ne? Tohle se ale všechno dalo přece řešit. Mohla bojovat. Když odešel Bob, nejela za ním, nechala ho jít. Nebojovala. Co když ho už nikdy neuvidí jako tátu? Vím, že vnitřně bojuje a spousta věcí jí vadí, ale nikdy se ničemu nepostaví. Totéž dělá mně. Vadí jí, že chci do Prahy na konzervatoř, možná má strach, že ztratí dalšího syna. Ale nic neřekne. Jen kolem mě mlčky chodí jako duch. Zato Irma, ta se nebojí dát svůj názor na věc znát. Každý den si neodpustí poznámku, že Amadeus se rodí jednou za století a že pro toto století už je vybráno (ani pořádně neví, kdy se narodil). Několikrát mi zopakovala, že až nebudu mít ani na autobus zpátky do Krumlova, ať si nemyslím, že mi dá na cestu. Už jsme ji prý stáli peněz dost. Samozřejmě to říká jen v nepřítomnosti mamky, protože se beztak cítí provinile vůči Bobovi. Odešel kvůli ní a kvůli tomu, že se máma za něj nepostavila. Ale takovej já nebudu. Budu bojovat za svůj cíl a dostanu se na konzervatoř a ukážu Bohoušovi a všem ostatním, že to dokážu i bez táty a mámy za zády. Zvládnu to sám, stejně jako když jsme přijeli sem a našel jsem si kamaráda, tebe, Georgi. Mysli na mě. Vyjíždíme zítra v 6.30. Pojedu v automobilu s Bohoušovým otcem. Máma ani Irma nejedou, ale jede pan Dvořák. Myslím, že to zařídil on, že mě berou s sebou a nemusím autobusem. Ať to je jakkoliv, já ty zkoušky udělám, i kdybych měl jet domů sám autobusem. Dobrou noc.

6. 2. 1934

Milý Georgi, tomu neuvěříš. Mám to! Já to zvládnul, dokázal jsem to, vzali mě. Od září budu studentem konzervatoře!!! Zní to fantasticky, co? Mám obrovskou chuť vykřičet tu novinu do celýho světa. Jsem šťastnej. Neboj, o nic tě neošidím, všechno ti popíšu. Ráno jsem vstal a bylo mi špatně. Cestou jsem musel třikrát zvracet, pan Novotný – otec Bohouše – mi musel cestou stavět, z čehož byl pěkně nervózní. Dokonce i pronesl, co tam hodlám předvést, když už teď mám samým strachem naděláno, a hloupě se pochechtával, všivák. Bohouš naštěstí mlčel, moc dobře věděl, že všechno, co řekne, může být použito proti němu cestou zpátky, pokud přijímačky neudělá. Naštěstí pan Dvořák Novotnýho krotil.

Budova konzervatoře je obrovská nádherná stavba. Když jsme do ní vstoupili, ucítil jsem malý zabrnění v konečcích prstů. Ten pocit byl hrozně zvláštní. Přišlo mi, že tam patřím. Nebylo to, jako když jsme se přestěhovali do Československa. Cítil jsem se tu jako cizinec a ten pocit někdy přetrvává. V budově jsem ale byl najednou doma. U vchodu stála vysoká paní v divně zeleným svetru. Ta nás s úsměvem přivítala a pobídla, abychom se našli na seznamu, kde je uvedený pořadí, ve kterým budeme hrát. Pak jsme se měli přesunout do sálu, kterej byl dle instrukcí rovně a doprava. S Bohoušem jsme se našli na seznamu hned pod sebou. Moje jméno bylo zkomolený, jak už jsem ostatně zvyklej. Přece jenom O´Bryan není typický český příjmení. Sál byl ještě větší než celá budova. Úplně vepředu stálo veliký černý křídlo. Jeho lesk mě skoro oslepil. To ti byla mašina! Dostal jsem strach, že nebudu umět na takovým pianu hrát. Pan Dvořák mě uklidnil, že prstům je to úplně jedno. Zahrajou to, co umí, na Petrof stejně jako na každé jiné piano. Musím ti říct, že jsem vděčný, že tam byl pan Dvořák se mnou. Celou dobu se k nám choval velice pozorně.

Čekání bylo nekonečný. Slyšeli jsme za dveřmi všechny výkony, ty vynikající i ty slabší. Atmosféra na chodbě byla napjatá. Některý holky při odchodu ze dveří brečely, někdo vyprávěl o svých zkušenostech z předchozích let, ostatní mlčeli a přehrávali si skladbu nanečisto. Co jsme měli společnýho, byla naše odhodlanost nebo odhodlanost našich rodičů. A já jsem tý odhodlanosti měl nejvíc, protože byla jen a jen moje. Ke všemu jsem dostal jenom jeden pokus. Celý to dlouhý čekání jsem měl studený, vlhký a kamenný prsty, který se nepřestávaly třást. V krku jsem cítil knedlík, kterej nešel polknout.

Bohouš šel přede mnou a bohužel neměl den. Ne, nebudu to říkat, prostě Bohouš nemá den nikdy, nemá na to a ani jeho táta na tý skutečnosti nic nezmění. Spletl se už v první větě, kterou hrál, a pak to šlo ráz na ráz. Sázel tam jednu chybu za druhou. Pan Dvořák mi pak cestou domů zašeptal, že kdyby Bohouš dostal za každou chybu korunu, tak si vydělá víc než prvotřídní pianista České filharmonie.

Po Bohumilovi přišla řada na mě. Cesta na pódium se mi zdála nekonečná. Uklonil jsem se a překvapilo mě, že se porota dala se mnou do řeči. Zajímal je můj původ, tak jsem jim řekl, jak to bylo. Že nás s bráchou mamka sebrala z Ameriky a dovezla sem a že jsme to svého času považovali za největší zradu. Tomu se porota zasmála, ani nevím proč. Byla to pravda. Hrozně jsem si přál zasednout k pianu a hrát. Během toho rozhovoru jsem myslel, že mě roztřesený nohy neunesou a já upadnu. Bál jsem se, že mi prsty zkamení ještě víc a že si nevzpomenu ani na první notu. Myslím, že porotě neunikla má nervozita, takže mě výslechem přestala trápit a vybídla mě, abych začal hrát. Když jsem zasedl za piano, píchlo mě v břiše. A je to tady, řekl jsem si. První velká životní zkouška. A pak jsem zahrál první notu, byla tak libozvučná jako ještě nikdy. Ta se rozvinula v celý takt, takt druhý, třetí, první větu, druhou větu a já jsem hrál a hrál. Prsty mi úplně tančily po klaviatuře. Hrály tak, jako kdyby se rok klaviatury nedotkly a teď se nemohly nabažit toho pocitu, že se zase dotýkají bílých a černých kláves. A já hrál a hrál a hrál, a kdyby můj čas nebyl limitovanej, hrál bych tam ještě teď. Víš, byla to fakt krásná chvíle, ukázat někomu, co umím a co mám rád. Pak jsem zahrál druhou skladbu, ve které byla jedna malá nepatrná chybička, jak zpětně zhodnotil pan Dvořák. Když jsem dohrál, šedovlasý pán, co seděl vpravo, v takový o dost větší košili, uznale kýval hlavou a prohlásil, že by Československo mělo být vděčné mojí mamince, která přivezla přes oceán tak veliký talent, jako jsem já. Poklonil jsem se, poděkoval jsem a s úsměvem vyšel ze sálu. Pan Dvořák se snažil kvůli Bohoušovi skrývat radost, ale bylo vidět, že je na mě pyšný.

K večeru jsme obdrželi výsledky. Umístil jsem se na prvním místě, Bohouš bohužel na místě posledním. Nikdy v životě jsem necítil takovou radost, jako když za mnou přistoupil pan Dvořák a uznale mi pogratuloval. Pak pravil, že ho mám oslovovat Rudolfe. A tak jsem si podal s Rudolfem ruku a užíval si fantastický pocit první velké výhry v životě.

Cesta domů byla dost tichá. Nevím, na koho byl pan Novotný nejvíc naštvaný, jestli na mě, Bohumila nebo Rudolfa. V autě bylo cítit nepříjemný napětí, pramenící z rozdílných dojmů, které jsme prožívali. Nikdo se neodvážil promluvit. Když jsme dojeli před náš dům, Bohouš mi v autě podal ruku a řekl, že mu tam mám držet místo, že se tam stejně potkáme. Věděl jsem, že se to nikdy nestane, ale abych mu nevzal naději, prohlásil jsem, že se na něj těším. Rudolf se rozloučil pozvednutím klobouku se slovy, že se uvidíme v pondělí. Pan Novotný nastartoval auto a ani se nerozloučil. Nevadilo mi to, protože jsem se těšil, jak zprávu doma ohlásím. Nejvíc jsem se těšil na obličej Irmy, až tu novinu zjistí. Tu jsem si chtěl náležitě vychutnat.

V kuchyni se svítilo, a když jsem vešel, mamka s Irmou hrály karty. Novinu jsem jim oznámil a chvíli bylo hrobové ticho. Pak si mamka stoupla a objala mě – chladně. Prý to věděla. Irma se jen zeptala, jestli mám hlad. Když to obě asi po hodině vstřebaly, tak se začaly řešit provozní věci typu, kde budu bydlet nebo jak si budu na studium vydělávat. Irma zopakovala, že nám toho už tak věnovala dost. Maminka lítala mezi námi. Jednou hájila mne, ale když jsem si dovolil zvýšit na Irmu hlas, stála na její straně. Byla to taková pinkaná o to, kdo vyhraje. Nic naplat, že vítěz už v místnosti pro ten den byl. Byl jsem to přece já, Georgi. Dokázal jsem velkou věc. Proč to nevidí? Proč mi to nepřejou?

A tak tu teď ležím, Georgi, a přemýšlím, co všechno se změní. Odstěhuju se z Krumlova, budu žít v Praze, nikoho tam nebudu znát. Říkám si ale, že tohle jsem přece už jednou zažil, a zvládl jsem to. Teď to aspoň není cesta přes oceán. A navíc budeš se mnou zase ty. To je skvělý. Nemám se čeho bát, že? Ahoj.

19. 3. 1934

Milý Georgi, o tom, že jdu na konzervatoř, už všichni v okolí vědí. Paní učitelka Jarmilka mě objala, a dokonce upekla vynikající dort. Spolužáci mi ve škole gratulovali a řekl bych, že i měli radost spolu se mnou. Rudolf už negratuloval, zato mě nešetří. Prý jsem zdolal první schod, ale mám před sebou celé schodiště. Nesmím usnout na vavřínech, opakuje ustavičně. Takže ve cvičení na piano nepolevuju. Mamka je smutná. Nejspíš jí došlo, že můj názor nezmění, i když pořád mluví o panu Zahálkovi, který je prý u nich v závodě jakožto účetní velmi váženou osobou. Vedle toho pořád opakuje, že bych byl jako účetní někdo a zabezpečil rodinu. Podle mě někdo jako Zahálka nemůže být někdo, natožpak vážená osoba. Jaký má asi původ jeho příjmení? Proč ho asi dostal? Kdyby byl pilný z podstaty, tak se přece jmenuje Pilný. Určitě má zahálku jeho rod v krvi. Takové jméno Dvořák, to je něco světového! Nebo O´Bryan. S tím jménem jednou dokážu věci. Umíš si představit účetního se jménem O´Bryan? K popukání, co? I proto dost často mluvím anglicky, hlavně s Jarmilkou. Ta je ráda. Angličtinu budu potřebovat, až se vrátím do Ameriky po studiích konzervatoře. Nemůžu se tam vrátit a dělat chyby. To by byla ostuda. Proto ti píšu v angličtině a nikdy nepřestanu. To je můj jazyk. Ten mi nikdo nikdy nevezme.

Irma je pořád protivná, i když asi trochu míň. Určitě se těší, až vytáhnu paty z baráku. Nejspíš má výčitky vůči Bobovi. Ten tu byl minulý pátek. Čeká se svou ženou miminko. Mamka nemohla zadržet slzy, Irma řešila, co takový dítě stojí, hlavně v dnešní době, kdy všechno podražuje. Prý se bude muset Bob otáčet. Naštěstí je brácha nad věcí. Má svůj život v Budějicích a vypadá spokojeně. Našel si tu lásku a je šťastnej. Já ji v Československu taky našel. Piano je moje láska a mám štěstí, protože to tak asi berou i mamka s Irmou. Nikdy mě neotravovaly s řečma o holkách. Nevím, jestli to je kvůli pianu, nebo že se bojí, že bych utekl stejně jako Bob. Jenže já stejně uteču – do Prahy. Každopádně jsem rád, protože podobný poznámky jsou to poslední, co bych teď potřeboval, když mám tolik práce. Měl bych si něco naspořit. Nemůžu počítat s penězi od mámy a Irmy. Mamka mi tajně slíbila, že mi bude na studia přispívat, ale asi to nebude stačit. Irma řekla, že klavíristi byli vždycky chudí jako kostelní myši, tak ať si zvykám, aspoň to nebude pak takový šok. Bohužel na další oslavě narozenin u Novotných taky už hrát nebudu. Bohoušovu dědečkovi jsme vždycky hráli společně, teda já spíš kryl Bohoušovy chyby. U Novotných nenesou mé přijetí na konzervatoř libě a mám tam utrum. Bob mi nabídl, že bych mohl na léto k nim do fabriky rovnat nějaký stavební materiál. To je báječný, protože je hodně lidí bez zaměstnání, každý je rád, když nějakou práci má. I proto se těším do Prahy, že si budu moct přivydělat. Myslím, že to zvládnu. Nejvíc se těším, až se odstěhuju od Irmy. Je to zlá ženská. Ví to všichni, i Rudolf s Jarmilkou, jen mamka ne. Trochu ji lituju, že tu s ní zůstane sama. Kdyby nebylo Irmy, určitě by si našla nějakého mužského. S bráchou bychom jí to přáli. Ale Irma ne. Ta žila celý život sama. Ne proto, že by chtěla. Ona musela, nikdo ji nechtěl. A to je pech. Ale nedivím se. Než ženu jako je Irma, to raději zasvětím veškerý svůj život klavíru. Navíc to je vznešená záliba, jak kdysi tvrdila mamka. Georgi, musím letět.

26. 4. 1934

Milý Georgi, včera byl báječný den. Měl jsem narozeniny a Rudolf mi dal ten nejlepší dárek ze všech. Nabídl mi, že můžu na studiích bydlet u jeho sestry v Praze. Všechno domluvil. Ona má dokonce i piano. Prý je trošku přehnané nazývat onen instrument tak honosně, ale hrát se na něj dá. To je pro mě to nejdůležitější. Taky si představ, že u ní budu moct bydlet zadarmo. To je prostě senzace. Nikdy by mě nenapadlo, že budu mít takovou kliku. Ještě že toho Rudolfa mám. Je pro mě někým mezi tátou a dědou. Někdy si říkám, jaký by to bylo, kdyby táta neumřel. Zůstali bychom v Americe a já bych pravděpodobně nepoznal Rudolfa a na klavír bych vůbec nehrál. Trávil bych svůj čas s Brandonem, Erikem a Kurtem. Kdoví, kde těm je konec. Nikdy nenapsali. Teď už vím, že to nezavinil náš listonoš. Možná to nebyli kamarádi. Jak pevné může být přátelství v deseti letech? Jak pevné je odhodlání stát se světovým pianistou v patnácti letech? Jaká je šance uspět ve světě? Jaká je šance, že se vrátím domů? Promiň, Georgi, to jsou takové moje malé úvahy, co mě někdy přepadnou. Nechci tě tím zatěžovat. Měj se zatím báječně.

19. 8. 1934

Nazdárek Georgi, léto uteklo jako voda. Bylo báječné, ačkoliv jsem hodně pracoval. Nastoupil jsem k bráchovi do fabriky a jedna věc se nedá popřít, Bob je prostě machr. Nikdy jsem si nevšiml, že už to je dospělý chlap. Ve fabrice má respekt. Udělá práce za dva, nebojí se kárat, dávat rozkazy, ale i přijímat nařízení od šéfa. Jen mě na něm trochu mrzí, že už vůbec nemluví anglicky. Myslím, že se úplně počeštil. Dlouhou dobu jsme spolu anglicky mluvívali, byl to náš malý vzdor vůči mamce a její zradě. Když jsem se po dlouhé době na něj pokusil mluvit v angličtině, okřikl mě, ať se o to ve fabrice nepokouším. A tak jsem si to už netroufl. Bob krásně zapadl mezi místní a nechce si to pokazit nějakým povyšováním se a předváděním světového jazyka. Na rozdíl ode mě nebylo pro něj tak těžké zapadnout, protože se naučil brilantně (slovy tety Irmy) česky. Vždycky mu v tom pomáhaly ty jeho holky. Aby ne, je to fešák. Vysoký a statný, ne takový střízlík hubeňour jako já. Má tmavé husté vlasy a ofinu z čela si ledabyle hází dozadu. Miluje ten pohyb, když mu padnou vlasy do očí (ty má tmavě zelené), a on si tu ofinu otráveně prohrábne a hodí zpátky. To zase milovaly ty jeho holky a na tohle je utáhl všechny do jedný. Samozřejmě svou roli hrálo i to, že nikdy neměl nic, co by ho bavilo a zaměstnávalo. Tak mu zkrátka a dobře nezbývalo než chodit za děvčaty a při té příležitosti se naučil česky. Teď má dobrý flek ve fabrice a je spokojený. Když jsem se ho zeptal, jestli se nechce vrátit domů, zakroutil hlavou. Jeho odpověď vypadala dost přesvědčivě. Já jsem ale myslel domů jako do Ameriky, on myslel domů do Krumlova. Jeho domov se vztahuje už jen na Československo. Já sám nevím, kde je můj domov. Nevím, jestli se dá domov přiřazovat k určitému místu. Nemělo by to být tam, kde se člověk cítí dobře a kde má příležitost dělat to, co má rád? Tenhle pocit jsem měl v Texasu, kde jsem měl kamarády, a taky u Rudolfa v učebně, a snad i v budově konzervatoře.

Za týden odjíždím do Prahy. Moc se těším. Jediná věc, která mě mrzí, je, že nadobro skončí mé hodiny u Rudolfa. S tím se smiřuju těžko. Včera jsme měli s Rudolfem poslední hodinu (chodil jsem k němu i o prázdninách, to koukáš, co?). Poděkoval jsem za všechno, co mě naučil, a hlavně za všechen ten čas, co mi věnoval. Vím, že mi toho času dal víc, než měl, zvlášť v době příprav na konzervatoř. Nechtěl po mamce zaplatit hodiny navíc, když mě připravoval na přijímací zkoušky. Ze všeho nejvíc si cením jeho podpory a důvěry. Vím, že zůstaneme v kontaktu už kvůli jeho sestře, u které budu bydlet. Bude mi ale chybět. Vyměnili jsme si adresy a budeme se informovat. Takže budu psát ještě Rudolfovi, ale neboj, Georgi, na tebe si čas vždycky vyšetřím. Vím, že nejsem nejspolehlivější pisatel a že někdy píšu s dlouhými prodlevami. Buď si ale jistý, že víš o všech závažných věcech a máš všechny informace včas. Nevím, jak to bude, až budu v Praze. To víš, Praha je velké uspěchané město. Ale budu se ti věnovat, co to půjde. Slibuju. Opatruj se a na shledanou v Praze, příteli.

20. 4. 1997

George zvedl oči od deníku a zahleděl se do dálky. Bylo slunné pozdní odpoledne, seděl opuštěný na lavičce v parku pod stromem, který vytvářel příjemný chladivý stín. Po nebi se honily směsice oblačných obrazců, které si pohrávaly se vzhledem stínu stromu. Pozoroval mohutnou zdobenou bránu, která ho dělila od venkovního života. Ten byl naprosto jiný než život uvnitř v domově. Tam venku probíhal život skutečný, v němž si lidé vytvářeli a plnili sny stejně jako Paul. Mladí se radovali z výher a těšili se na příští dny, které jim jejich vítězství potvrdí. Uvnitř za nepropustnou bránou stáří jim pak nezbývalo než rekapitulovat, zda jim ony výhry skutečně přinesly to, co od života očekávali.

Zhluboka polkl. Poznávání Paula ho vybízelo k přemýšlení. Nebyl to typ úvah, které doposud znal. Aniž o to stál, četba deníku ho vracela zpět do vlastního mládí. Nemohl se ubránit vzpomínání na prožitky, které se v něm odrazily natolik, že mu i dnes vyvolávaly příjemné či i svíravé pocity, vlastně pocity jakékoliv.

Vrátil se zpět na základní školu, ve které exceloval. Učitelé jej chválili a rodičům doporučovali nejvyhlášenější obory v New Yorku. Fyzikář mu důrazně navrhoval vydat se v otcových šlépějích do velkého světa fyziky. Biolog doporučoval směřovat kroky na pole medicíny a humanitně vzdělaná profesorka viděla v Georgeovi historika díky jeho paměťovým schopnostem. Dveře světa mu byly otevřené kamkoliv. Mohl být, kýmkoliv jen chtěl. Matka s otcem měli ze svého syna pochopitelně radost. S jejich podporou byly všechny jeho životní kroky o hodně snazší, ale i samozřejmé. Ta samozřejmost mu ale zjevně omezovala jakékoliv prožívání. Dostal se na střední školu se zaměřením na ekonomii, přesně tak, jak očekával jeho otec. Splnil vytyčený cíl bez sebemenších strachů či obav, protože věděl, že nedostane-li se na danou školu, má ještě další příležitosti. Tuto možnost si George nepřipouštěl, ale někde v podvědomí byla dobře schovaná a vzbuzovala v něm pocit klidu.

Navíc byl chytřejší než jeho bratři, což rodiče bez přetvářky přiznávali. To logicky vyvolávalo konflikty. Bratři nenechali Georgeovi jeho pomyslný piedestal zadarmo. Častokrát byl terčem nejapných vtípků, později snad i schválností, které způsobily, že se sourozenci si nikdy nevybudoval vřelý vztah. Vždy pro něj byli jen ti mladší závistiví spratci.

Prolétlo mu hlavou, že se vlastně nikdy nesnažil s bratry sblížit. Nikdy si neuvědomil, jak jej rodiče upřednostňují a dávají za příklad. Nezamyslel se nad tím, jak se asi cítili, když byl středem pozornosti pouze on. Měl se ale tehdy nad tím vším vůbec zamýšlet? Byl to jeho problém, jak rodiče přistupovali k bratrům? Neměli by si tuto číši výčitek vypít rodiče? Snažil se teď alespoň sám sebe zprostit viny.

Po chvilce mu to nedalo a opět se vrátil do Paulova příběhu. Vzpomněl si na pasáž, ve které Paul povzbudil Bohouše po nevydařeném výkonu u přijímacích zkoušek. A dal mu naději v setkání na konzervatoři, přestože věděl, že Bohoušova cesta tímto směrem nikdy nepovede. Nebylo podlé dávat někomu planou naději? Tentokrát se ozvalo Georgeovo pesimisticky převažující smýšlení. Na chvíli se u této otázky pozastavil. Pocítil potřebu vrátit se k odstavci, ve kterém Paul děkoval za Rudolfovu podporu a důvěru, která ho vedla k vytouženému cíli. Opět se zamyslel. Naděje je velká věc a tmelí lidi, jak bylo evidentní z Rudolfova a Paulova vztahu. Možná mohl být ke svým bratrům přístupnější a víc je jako ten starší a rozumnější podporovat. Mohli by pak vůči rodičům vytvářet společně ony koalice, které zákonitě sbližují. Každá pochvalná poznámka od rodičů by jim pak nebyla trnem v oku. Mohli si být blíž, mohl je mít ve svém životě po boku dodnes. Podpora je významná věc, uvědomil si. Sám jí cítil tolik, že mu způsobovala neochvějný pocit dokonalosti a samozřejmosti, že věci půjdou lehce. Měl jí dostatek, ale neuměl ji opětovat.

Z hlubokých úvah ho vytrhla otevírající se brána, za kterou čekala velká bílá dodávka. Přivážela do domova sanitární prostředky. Sledoval, jak ho auto míjí a brána se opět zavírá. Rychle odvrátil pohled, neboť mu svou symbolikou připomněla stáří a místo, kde se nachází. Došlo mu, že veškeré úvahy, kterými se v posledních deseti minutách zabýval, jsou naprosto zbytečné, protože nic, co kdy udělal nebo neudělal, nemůže změnit fakt, že skončil za touto odpornou bránou, která dělí světy. Brána se za doprovodu vrzajících zvuků zaklapla a zůstala zavřená. Ještě chvíli ji George pozoroval, než pocítil chlad. Sáhl po hnědém manšestrovém saku a oblékl si ho, aby mohl na lavičce setrvat ještě pár minut, než ho zima zažene do tepla budovy.

19. 9. 1934

Ahoj Georgi, víš, jaké to je cítit maximální naplnění a radost z toho, co děláš? Já to poznávám a je to úžasný pocit. Jsem studentem Pražské konzervatoře a nezažil jsem nic lepšího. Miluju tu krásnou monumentální budovu, jejíž okna drnčí hudbou Beethovena, Händela, Smetany, Dvořáka a dalších hudebních velikánů. Jsem opravdu šťastný, že tu můžu být. Jediné, co mě trápí, je mamka. Loučení bylo dost smutné. Plakala, jako bych odjížděl na celý rok, a ne do Prahy, ale do Ameriky. Teď jsem si skoro jistý, že ji bolí to, že v Krumlově zůstane sama se zapšklou starou Irmou. Naopak Irmě se určitě ulevilo, že jí nebudu ujídat z talíře. S takovým pocitem jsem odjel a vždycky se budu bohužel i vracet. Dost ale negativních myšlenek, teď bych ti raději vyprávěl o tom, jak se mi tu žije.

Praha je úchvatná. Je to krásné historické město, které mne nepřestane svými zákoutími překvapovat. Rád se toulám pěšky a objevuju nová místa, která bych z tramvaje či jiného dopravního prostředku nenašel. Samozřejmě že v tom svou roli sehrává moje finanční situace, která není nejlepší. Snažím se šetřit. Zbývá mi pár úspor z letní brigády, ale není to žádná sláva. Co nejdříve si budu muset najít nějaký přivýdělek. Hodně mi pomáhá Rudolfova sestra. Je to výborná ženská. Jmenuje se Marie a je vdova. Její manžel zemřel v 1. světové válce. Říkal jsem jí o taťkovi a myslím, že i proto je na mě hodná víc, než bych si jen mohl přát. Bydlíme v malém činžovním bytě s pavlačí, ve slepé uličce na Malé Straně. Mariin byt je až ve třetím patře a pokoj, který obývám, je na půdě. Leze se do něj špatně – po žebříku. Marie špatně chodí a nahoru se nedostane, takže je pokoj nevyužívaný. Z toho těžím já. Mám tam své malé útočiště, své království, je to můj první vlastní prostor. Nikdy jsem to nepoznal. V Americe jsem sdílel pokoj s bratrem a v Krumlově jsem bydlel v pokoji i s matkou. Tohle je něco nového. Můžu si číst, psát, učit se, do kolika jen chci. Cítím se obrovsky svobodný. To ti je pocit! Co je ale nejlepší, je malinkaté střešní okno, kterým vidím na nebe. Přesunul jsem si pod něj postel, a tak můžu pozorovat hvězdy vleže. Když je jasno, vidím z hvězd zřetelně sestavený Velký vůz.

V místnosti mám ještě k dispozici malý stolek a šatní skříň. Je to velice skromné vybavení, ale stačí mi. Asi si říkáš, co klavír? Ano, klavír tu je a je umístěný v obývacím pokoji, který je větší než celý náš krumlovský byt. Rudolf hodně přeháněl, není to tak hrozný instrument. Pro moje potřeby je naprosto postačující. Cvičím na něj denně tři až čtyři hodiny, o víkendu sedm. Marie je naštěstí stejně jako Rudolf milovnicí hudby, proto jí moje hraní není na obtíž. Zatím. Navíc hodně pracuje. Je zaměstnaná v továrně na nábytek a mám takový dojem, že tráví v práci víc času, než je zdrávo. K tomu všemu se mi zdá, že ji ta práce vůbec nebaví. Je z ní dost otrávená. Vždycky, když přijde domů, mluví o tom, jak to tam bylo strašný, a pomlouvá spolupracovníky, hlavně ženské. Nemůžu se ubránit myšlence, proč to nezmění. Vím, že práce není nazbyt, ale kdyby chtěla, určitě by nějaké místo našla. Jestli je chytrá aspoň zpoloviny tak jako Rudolf, tak to je hodně dobré. Nemám to její stěžování rád, proto ihned zasednu ke klavíru, když dorazí z práce, a hraju o sto šest. Marii nakonec její každodenní trudomyslnost přejde a na ten její kulatý obličej s dvojitou bradou, olemovaný rozčepýřenými prošedivělými vlasy, se vrátí úsměv. Bydlím u Marie chvíli, ale myslím, že si budeme rozumět. Vypadá jako nekonfliktní osoba. Řekl bych, že to je dáno i smrtí jejího manžela. Smrt lidi změní. Nevím, jak moc ovlivnila mou matku, ale jsem si jistý, že se muselo něco zásadního změnit, když nás přestěhovala do Československa.

Chtěl bych ti vyprávět o svém studiu na konzervatoři. První den ve škole jsem zažíval neskutečnou směsici pocitů. Trochu jsem se těšil, ale taky se mi svíral žaludek z neznáma. Bál jsem se vlastně všeho – neznámých spolužáků, svého excelentního výkonu u přijímacích zkoušek, kterým jsem si nasadil laťku hodně vysoko, náročnosti studia, své nedokonalé češtiny, své dokonalé angličtiny, a mohl bych jmenovat dál. Když jsem ale vstoupil do budovy, všechny obavy ze mě rázem spadly. Znovu jsem pocítil sounáležitost s místem. Prostě jsem tam byl doma. Úvodní hodina probíhala poklidně. Přivítala nás asi padesátiletá brýlatá profesorka s mírným předkusem a rozdala nám rozvrhy. Každý má rozvrh trošku jiný kvůli hudebním hodinám. Zbytek předmětů je společný. S rozvrhem jsem spokojený a rozhodně bych neměnil. Bohužel se spolužáky už míň. Georgi, nemysli si, že jsem nepřátelský typ člověka, ale já asi nemám na ty kamarády štěstí. Určitě si říkáš, první den je první den, ale dneska je to už 19. den a nic se nezměnilo. Povaha většiny spolužáků je dosti vrtkavá. Přijdou jen ve chvíli, kdy něco potřebujou – opis not nebo zápisky z dějin světové hudby a tak. Jinak nemají zájem o hlubší hovor. Byl jsem z toho dost smutný, ale to mi neprospívalo. Proto jsem se zařekl, že problémy s kamarády řešit nebudu, jsem tu kvůli studiím, a stejně se pak vrátím do Ameriky. Navíc mám tebe.

24. 12. 1934

Krásné Vánoce, Georgi. Čas neskutečně letí. Kdo by to byl řekl, že už je to více než čtvrt roku, co jsem studentem Pražské konzervatoře. Na piano cvičím úplně každý den. Nepamatuju si, že bych jeden den vynechal. Vlastně ano. Teď jsem necvičil tři dny, protože jsem v Krumlově a moje piano tu není. Asi se ptáš, co se stalo. Tomu bys nevěřil. Irma ho prodala. Na začátku listopadu mi poslala dopis s oznámením, že už v Krumlově nebydlím, tak ať si klavír odvezu, jinak ho prodá. Než jsem stihl napsat zpět domů, tak byl prodaný. To je, co? Ženská jedna proradná. Matka nic neřekla, ani se za mě nepostavila. Když jsem to řekl Rudolfovi, tak málem na Irmu vyběhl. Bohužel by to nebylo nic platné, protože mi klavír už nikdo nevrátí. Víš, jak se cítím? Jediná věc, díky které jsem tu byl doma, je nenávratně pryč. Nestačil jsem se ani rozloučit. Je mi z toho smutno. Tolik hodin jsem u něj strávil, a teď tam je místo něj hnusná kredenc, ve který jsou ještě hnusnější hrnky po Irmině babičce. Nechápu Irminu potřebu snést kredenc z půdy a umístit do bytu. Jsem naštvanej a otrávenej a těším se do Prahy. Ačkoliv máme volno, tak tu nebudu do Nového roku ani za nic na světě. To budu raději trávit čas s Marií na Malé Straně. Ta by si podobnou věc nikdy nedovolila udělat, a je to vlastně cizí člověk. Nikdy neřekla nic proti mýmu hraní. Mám i takový pocit, že mě ráda poslouchá. Někdy si uvaří kávu, sedne si na malou stoličku, kterou celým svým tělem zakryje, že si člověk myslí, že se tam krčí v podřepu, ukusuje sušenku a při poslechu se usmívá. Myslím, že jí hodně připomínám Rudolfa, se kterým má vřelý vztah. Ne takový jako matka s Irmou. Irma musí mít pořád navrch a matka se jí nikdy nepostaví, ostatně jako nikomu a ničemu. Ani ten klavír pro mě neuchránila!

Včera jsem byl na základní škole navštívit Jarmilku. Byla hrozně nadšená, když mě viděla. Pořád se vyptávala, jak jde život v Praze a jak se mi líbí na konzervatoři. Dokonce chtěla vědět všechny skladby, které teď cvičím. Smála se, že by nic z toho už nezahrála. Taky mi upletla svetr, prý abych v té Praze nedělal ostudu a slušelo mi to u klavíru. Já jsem už skoro na mizině. Většinu financí, co jsem si naspořil z letní práce u Boba, jsem utratil za život v Praze. Ale i tak jsem všem nakoupil voňavá mýdla s jelenem. A víš co, Jarmilka dostala to nejvoňavější za to, jak na mě myslí a podporuje mě. Rád se do Krumlova vracím kvůli ní a Rudolfovi. Těší mě, že mě vždycky rádi vidí a zajímá je, jak se mi v tom velkém městě vede, jak s oblibou opakují. Matka s Irmou nemůžou pořád překousnout, že jsem si šel svou vlastní cestou. U večeře mamka zase mluvila o Zahálkovi. Tak ti nevím, jestli to je schválnost, nebo s ním něco má. A kdyby ano, bylo by to dobře. Uživil by ji a ona by šla pryč od Irmy. Irma by tu pak dřepěla sama a nezbylo by jí nic jinýho než čumět do toho jejího kredence s hrnky. Dost zlosti. Dnes je slavnostní den a venku sněží. Mám rád sníh. Dobrou noc.

31. 12. 1934 / 1. 1. 1935

Krásný Nový rok, Georgi. Těším se, co nám přinese rok 1935. Myslíš, že se podíváme do Ameriky? Rád bych. Budu už moct všem ukázat, co umím. Uvidíme…

2. 3. 1935

Milý Georgi, co ti budu povídat. Rok začal dost hekticky. Ve škole nás nešetří. Obdrželi jsme nové skladby, které jsou pěkně náročné. Hubert, se kterým jsem sedával na matiku, odešel. Nezvládl to. Myslím, že i Honza z Poděbrad odejde. Nikdo se tu s námi nemaže. Míst je málo a zájemců hodně. Na každé volné místo přijde někdo další. Všichni se klepeme, kdo přijde na řadu. A takhle to jde a půjde pořád dokola a nikdy se to neomrzí. A kdo zůstane? Ten nejpilnější nebo nejtalentovanější? Zažívám dost nerváků. Když neuspěju, tak půjdu do Budějovic a budu žít zase s Irmou. To by bylo teprve zklamání. Musím jim dokázat, že na to mám a že to nebylo štěstí, ale talent a píle, co mě sem dostaly. Taky bych nechtěl zklamat Jarmilku s Rudolfem. Jsem jim vděčný za jejich podporu. Včera mi Rudolf poslal milé psaní. Informoval mě, že se s Bohoušem zase připravují na přijímací zkoušky, že to nevidí moc nadějně, ale starý Novotný ho k nám chce prostě dostat. Rudolf se mi přiznal, že ho platí zlatem, tak společně cvičí a cvičí, ale že Bohouš na rozdíl od svého otce neumí počítat, takže leckdy ani Rudolf sám nepozná, co hraje za skladbu. Správný rytmus je u nás samozřejmostí a měl ho i Hubert s Honzou. To Bohoušovi ale říkat nebudu, protože mě Novotný přes Rudolfa pozval na oslavu narozenin, kde bych měl zase s Bohoušem zahrát nejstaršímu Novotnému. To jsem nečekal. Bude to zase zážitek s ním hrát, ale učíme se tu improvizaci, a tak bych mohl při hře ten jeho rytmus snad dohonit. Bude to za hodně peněz. Doufám, že bude Novotný ještě dlouho naživu. Je to zlatej důl! Ahoj.

George dočetl zápis. Text ho zarazil, především pasáž o tom, jak musel Paul za všechno bojovat. Nic neměl zadarmo, napadlo ho. Neměl přátele, pouze svého deníkového George, nezažil jakoukoliv podporu od své rodiny a cítil strach. Znovu se vrátil k odstavci, ve kterém Paul popisoval strach, který ho na studiích obklopoval. Po těle mu naskočila husí kůže. Slova, která Paul použil k popisu strachu, ho vyplašila natolik, že nebyl schopen pokračovat v četbě. Vzpomněl si na jejich poslední promluvu a tu paralelu, která po dočtení řádek vznikla. Zamrazilo ho. Letmým pohledem prozkoumal další stránky. Obsahovaly nespočet krátkých dopisů, které Paul opět adresoval svému imaginárnímu kamarádovi. Jednalo se o jednoodstavcové texty, ve kterých rozebíral jednotlivé skladatele, skladby a jejich náročnost. Mnoha slovům George vůbec nerozuměl, natož aby věděl, o jaké skladby se jedná a jak znějí. Byl pro danou chvíli rád, že texty neobsahují žádné další hlubší myšlenky, a tak nečetl důkladně, přeskakoval z data na datum, aby se zorientoval v čase. Náhle jeho zrak sklouzl na obsáhlejší odstavec ze začátku roku 1936. Jako by si odstavec sám přitáhl jeho pozornost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přítel z domova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.