Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Melanie Moreland: Maddox

Vydání první

Copyright © 2018. Maddox by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2385. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Maddox vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1448-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1449-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Melanie Moreland

MADDOX

Věnování

Láska je všezahrnující, vášnivou emocí, kterou najdete ve všech mých knihách. Existují však i jiné formy lásky a já jsem požehnaná tím, že je ve svém životě mám.

Přátelství a rodina

Svým přátelům děkuji za to, že jsou součástí mého života – rozjasňujete mé dny a dodáváte mému světu jiskru.

Svým sestrám, Sandy a Kerry – jste moje srdce.

Miluju vás.

Svému Matthewovi, který je mým světem.

Slov není nikdy dost – a nikdy nebude.

Prolog

Maddox

Vběhl jsem do domu, v kuchyni smykem zastavil a v hrůze zíral na krabice.

Otec se otočil a přísným pohledem přikázal: „Sbal si věci. Odjíždíme.“

„Ne!“ To slovo ze mě vyletělo tak rychle, že jsem to nedokázal ovlivnit.

Ve tváři mi explodovala bolest, jak mě udeřil hřbetem ruky. Věděl, jak udeřit tak, aby způsobil co největší bolest. Po všech těch letech v tom byl odborník.

„Máš na to půl hodiny. Co si nezabalíš, to necháme tady.“

Zadržoval jsem slzy, až mě oči pálily. Vzal jsem dvě krabice, ale při pohledu na ně mi dalo hodně práce je zase odporem nepustit. Byly špinavé a potrhané, určitě je vzal někde u popelnice nebo za obchodem.

Věděl jsem, že to myslí vážně. Cokoli nebude připraveno ke stěhování, to tam budu muset nechat. Bylo to tak pokaždé, když jsme se stěhovali. Už zase mě vytrhne z denního řádu, který jsem se tak snažil dodržovat. Od věcí, s nimiž jsem se potřeboval vyrovnat. Teď se budu vyrovnávat s novým domem, novou školou a novými lidmi.

Nic z toho ale nevydrží dost dlouho na to, abych se s tím mohl sžít. O to se postará.

Pospíchal jsem si balit věci, ale musel jsem být opatrný. Co se týče oblečení nebo majetku, moc jsem toho neměl, a tak jsem se zoufale snažil postarat o to málo věcí, které jsem měl. Otec našel velké zalíbení v ničení čehokoli, co by pro mě mohlo něco znamenat, a tak jsem si musel pamatovat, že mu nic z toho, co mám rád, nesmím ukazovat. I ve chvílích, kdy jsem ho přistihl, jak se mi prohrabuje věcmi, jsem se snažil chovat jakoby nic. Věděl jsem, že hledá peníze nebo cokoli cenného, co by mohl prodat. Naučil jsem se ale všechno, co jsem měl opravdu rád, schovávat. Mými přáteli se stala uvolněná prkna v podlaze nebo ventilační otvory s kryty, které by ho nikdy nenapadlo kontrolovat.

U dveří jsem se zaposlouchal, ale byl ve svém pokoji na druhém konci chodby, tak jsem rychle odsunul matraci a odkryl volná prkna pod ní. Hlavou mi blesklo, jestli mi příští domov poskytne alespoň luxus matrace na podlaze, abych měl v noci na čem spát. Rychle jsem popadl malou ukrytou krabici od bot a zasunul lůžko zpátky na místo. Krabici jsem zabalil do otrhaných džínů a triček, vložil ji do té staré lepenkové krabice a honem ji zaházel zbytkem svého skrovného šatníku. Nahoru jsem přidal několik knih a celé jsem to uzavřel natrženým víkem. Do druhé krabice jsem naskládal sešlapané boty a tu jedinou věc, která se z místa na místo stěhovala se mnou.

Byla to taková stará lampa, omlácená a bezcenná. Pro nikoho kromě mě nic neznamenala, pro mě však představovala všechno. Když mi maminka večer čítávala, tahle lampička jí stávala na stole vedle lokte. Každý večer mi v jejím světle měkkým hlasem předčítala slova ze stránek a něžně mě hladila po hlavě.

Zavřel jsem oči a obalil lampu tenkým polštářem, abych ji uchoval v bezpečí.

Byla to jedna z mála věcí, kterou jsem si po ní nechal. O její existenci neměl otec ani ponětí, stejně jako o vzpomínkách, které pro mě představovala.

Na ten něžný a láskyplný hlas, na sladká slova a na dobu, kdy jsem byl šťastný. Matné vzpomínky na dávno mrtvé dětství.

To bylo všechno, co mi po mamince zůstalo. Připomínky toho, že jsem byl milovaný.

Musel jsem je za každou cenu udržet naživu alespoň v hlavě i bez ohledu na to, jak moc se je ze mě snažil vymlátit.

Náhle se objevil ve dveřích.

„Je tam místo pro jednu krabici. Pohni zadkem!“

„Ale…“

Odstrčil mě stranou, až jsem ramenem narazil do hrany zárubně a explodovala mi v něm prudká bolest.

Nevydal jsem ani hlásku.

Sáhl do krabice a hodil přede mě jedny z bot. „Vezmi si tyhle.“ Odstrčil polštář, zvedl lampu a tvář mu zbrázdilo zamračení. Jediné, co zůstalo, byla zdobená základna. Stínítko už bylo dávno rozbité, zohýbané a vyhozené. Lampička měla tvar náklaďáku s vysoko zvednutou korbou, ale ta pouliční lampa, vedle níž auto stálo, držela pohromadě už jen díky lepidlu. Boky auta byly vybledlé v místech, kde jsem je prsty ohladil, protože jsem si s ním chtěl hrát, když jsem byl malý. V duchu jsem slyšel maminčin trpělivý hlas:

„Ne, Maddy, tenhle je jenom na dívání, chlapečku. Jednoho dne ale budeš mít opravdový.“

V otcově rozzlobeném obličeji se mihl záblesk poznání. „Co to sakra je? Kdes to vzal?“

Pokrčil jsem rameny a zkusil blufovat. „Jenom nějaká blbá lampa. Potřeboval jsem něco na čtení. Byla v některém z těch domů, tak jsem si ji vzal.“

Zaváhal, protože mu paměť nesloužila nejlépe. „Jo? No, tak to nech tady. Nemáme místo.“

„Ne! Prosím!“ Nedokázal jsem se ovládnout a musel jsem škemrat.

V tmavých očích se mu zablýsklo uspokojení z toho, že se jeho domněnka potvrdila. „Tak jo, ono se to nějak vejde.“

Ochromeně jsem sledoval, jak lampu zvedá a práská s ní o okenní rám. Rozbila se, náklaďák se oddělil od podstavce a pouliční lampa se roztříštila, načež to celé spadlo na matraci na podlaze.

„A je to,“ ušklíbl se. „Nacpi to tam nebo to nech tady. Máš pět minut.“

Třesoucíma se rukama jsem auto zvedl a nacpal do rohu té jediné krabice, kterou mi dovolil si vzít. Zbytek lampy byl na šrot, rozbitý tak, že se nedal opravit, tak jsem ho nechal tam. Ten poslední kousek budu muset chránit a dobře schovávat.

Když jsem zavíral víko, na krabici dopadaly slzy.

Zvedl jsem krabici a položil na ni boty; polštář jsem tam nechal.

Rychle jsem si otřel tvář. Nikdy nedovolím, aby viděl mé slzy. Tohle uspokojení mu už nikdy nedopřeju.

Nechal jsem za sebou další kus svého života, ale ani jsem se neohlédl.

Nemělo by to smysl.

Kapitola 1

Maddox

Díval jsem se z okna na rozsvícená světla města, rozprostírajícího se pode mnou, popíjel jsem whisky a vychutnával si bohaté aroma, které zanechávala na jazyku. Ve velkých panoramatických oknech se odrážela slabá světla z mého bytu. Byl uklizený, organizovaný a všechno bylo na svém místě. Přesně tak, jak to mám rád. Jak to potřebuju.

Za sebou jsem zaslechl tiché zaklepání. Na dálkovém ovladači jsem stiskl tlačítko pro odemčení dveří, protože jsem věděl, kdo za nimi je. Mým směrem zamířily tiché kroky a potom se ve skle objevil Deein odraz. Otočil jsem se k ní a nabídl jí úsměv a sklenici whisky. Věděl jsem, že jí bude chutnat.

„Nazdárek, sousedko!“

Zavrtěla hlavou, vzala si sklenici a posadila se do křesla. „Ty seš ale debil. Bydlím deset pater pod tebou. Nejsem tvoje sousedka.“

Pokrčil jsem rameny. „Ale skoro.“ Posadil jsem se naproti ní na pohovku. „Ale vážně, už se zabydluješ?“

Zvedla svou whisky, pozorovala její tmavě zlatou barvu a potom se napila. Když polkla, labužnicky zavřela oči. Projela si vlasy rukou a jejich jahodová barva zachytila světlo. Byla přirozená a sexy.

Líbilo se mi to.

Otevřela oči. „Dobrá volba.“

„Věděl jsem, že ti bude chutnat.“

Usmála se a zaklonila hlavu. „Zabydluju se, ano. Nečekala jsem, že budu bydlet sama, ale bude hezké mít pracovnu, abych mohla pracovat z domova.“

„Pořád jsi v šoku?“

Zasmála se. „Protože jde o Cami, neměla bych, ale ano, jsem.“

„Myslím, že to všechno spískal Aiden, což podle mě je největší šok z toho všeho.“

Jeli jsme do Vegas na kratičký výlet. Všichni jsme potřebovali pauzu, a než aby holky jely samy, připojili jsme se k nim. První den byla zábava, prohlídka města a večeře venku. Zašli jsme na jednu show a dokonce jsme si i trochu zahráli hazard. Další noc jsme skončili po dvojicích tak, jak se to obvykle stávalo: Emmy a Bent, Cami a Aiden a Dee a já.

Bent a Emmy šli na nějakou další show. My jsme s Dee navštívili jeden whisky bar, o kterém jsme slyšeli, a Cami s Aidenem strávili noc takovými těmi obvyklými turistickými činnostmi. Navštívili Eiffelovu věž, projeli se gondolou a sledovali tančící fontány. No a potom, protože Aiden je prostě Aiden, mu trochu hráblo, a když už jsme byli v Las Vegas, tak se s Cami oženil.

Druhý den ráno přišli na snídani, a ani jeden z nich se nezmínil jediným slovem. Tvářili se trochu provinile, ale přesto šťastně, a tak jsem věděl, že se něco děje. Normálně si objednali jídlo a probírali plány na další den a chovali se, jako by se nic nedělo. Dokud si Emmy nevšimla prstenů.

„Co to sakra…? Cami… to… ach můj bože, vy jste se vzali?“

Všichni jsme trhli hlavami jejich směrem. Aiden zvedl Caminu ruku a vtiskl jí polibek na klouby. Na shodném prstenu na jeho levé ruce se zatřpytilo světlo.

„Jo,“ pronesl.

Šokovaně jsme na ně zírali.

„Je to legální?“ zeptala se Dee s pohledem někde mezi Cami a Aidena. „Nebo jste to udělali jenom ze srandy?“

„Byla to sranda, ale je to velice legální,“ potvrdil Aiden.

Najednou to kolem stolu explodovalo. Objetí, polibky, poplácávání po zádech a gratulace všude kolem. Aiden vypadal jako ten nejšťastnější muž na zemi a Cami vedle něj jen zářila. Když se Emmy zeptala, jestli plánují i nějakou skutečnou svatbu, Cami zavrtěla hlavou.

„Tohle bylo přesně to, co jsme chtěli. Jenom my dva.“ Omluvně se na Dee usmála. „Ale říkali jsme si, že bysme tady příští rok mohli sliby obnovit, a všechny vás vzít s sebou.“

Dee ji poplácala po ruce. „To zní super! Mám z tebe radost.“

Už tehdy jsem si říkal, stejně jako mě to napadlo teď, jestli Dee s tím manželstvím souhlasila přesně tak, jak se tvářila. V týdnech následujících po návratu jsme měli plno práce, protože jsme napřed stěhovali Cami k Aidenovi a potom Dee do nového bytu v budově, kde jsem bydlel já. V noci jsem jí pomáhal stěhovat krabice. Nábytek přestěhovali stěhováci, ale i tak to zabralo spoustu hodin. Sotva jsme měli čas se vidět.

Nebo, jinými slovy, si spolu zašukat.

„Ohledně celé té překvapivé svatby jsi byla velice klidná.“

Napila se whisky a zauvažovala nad tím. „Trochu jsem se urazila, ale potom jsem si uvědomila, že to bylo Camino rozhodnutí i její život. Byla až moc šťastná na to, abych já byla naštvaná.“ Dlouze vydechla. „Jenom doufám, že to nebylo ukvapené rozhodnutí a že ho nebudou oba litovat.“

Zamračil jsem se a pocítil potřebu svého kamaráda bránit. „Aiden Cami miluje. Miluje ji tak, až ho to děsilo. Když přijal to, co cítil, změnilo ho to. Ona ho změnila – k lepšímu. Poprvé ve svém životě přijal něco dobrého sám pro sebe. Nemyslím, že by ses musela bát, že zrovna on bude něčeho litovat.“

Naklonila hlavu a prohlížela si mě. „Tos řekl hodně přesvědčivě.“

Pokrčil jsem rameny. „Vychází jim to.“

„To jo,“ usmála se. „A mimochodem, řekls to jako opravdový romantik. Což tvrdíš, že nejseš.“

Zasmál jsem se. „Mám své chvilky. Romantika mi nevadí… u jiných lidí.“

„Ani mně.“

Jenom jsme se na sebe dívali, ale nemluvili jsme. Ovzduší v místnosti se postupně měnilo a intenzivnělo.

„Pověz mi, Deirdre, copak máš pod tím kancelářským kostýmkem, který máš na sobě?“

Milovala, když jsem zamumlal celé její jméno. Nepoužívá ho ale nikdo jiný než já, a i já jenom tehdy, když jsme sami.

Přejela prstem po okraji sklenice a prohlížela si mě. „To bys určitě rád věděl.“

Zavrtěl jsem se, a když jsem se nad tím zamyslel, má erekce se ještě zvětšila. Přemýšlel jsem nad tím, jaké tajemství objevím dnes.

Dee představovala chodící rozpor. Klasické tmavé obleky, halenky v neutrální barvě. Žádné neupravené vlasy. Jednoduchý make-up. Žádné šperky.

Pod tím plátnem a bavlnou se však odehrával úplně jiný příběh.

Krajkové push-upky, trojúhelníčky, zakrývající hedvábné kudrliny, a sladký výstřih, který jsem tak důvěrně znal.

Satén, krajka, hedvábí a hřích.

Černá, růžová, červená – a všechny barvy duhy.

Prostřihy a vysoké topy. Tanga, chlapecké šortky, ramínka, živůtky, puntíky a sešpendlení – to vše oslnivé a sexy.

Měla to prostě všechno. Byla jako chodící sex.

„Co kdybys mi to ukázala?“ Přelétl jsem po jejím těle očima.

Vstala a zvedla prsty k perlovému knoflíčku pod krkem. Já jsem se pohodlně usadil do polštářů a očekávání mi rozjitřilo každý nerv v těle.

„Pomalu.“

Naklonila hlavu.

„Dneska to chci pomalu, bejby.“

Shodila si sako z ramen a tmavá tkanina se po podlaze rozlila jako bazén.

„Ale ne?“

„Ano.“ Když se pohnula, pták mi ztvrdl ještě víc. Pomalu. Smyslně. Přesně tak, jak jsem jí to ukazoval.

„Dostanu svou odměnu?“

Pohladil jsem si ztvrdlého ptáka. „Dostalas mě. Až se zabořím hluboko do tebe, budeš mě tam cítit celé dny.“

K saku se přidala blůza, která odhalila krajkový krémový korzet, zpevňující tělo, který mě donutil zasténat. Prsa měla vysoko a byla připravená přelít se přes napjatou tkaninu. Chtěl jsem se do nich zakousnout. Když jí sjela i sukně a odhalila punčochy, připevněné malými krajkovými stužkami, málem jsem přišel o rozum. Ten kousíček materiálu mezi stehny byl tak maličký, až to bylo směšné. A neuvěřitelně sexy.

Roztáhl jsem nohy. „Pojď sem.“

Zastavila se mi mezi koleny. Přejel jsem jí prsty nahoru a dolů po stehnech, kopíroval jsem trasu stuh a krajek a škádlil satén její kůže. Potom jsem jí prudce trhl vpřed a zabořil obličej do její kundičky, jíž jsem se zhluboka nadechl.

Když jsem k ní tvrdě tiskl ústa, zakňourala.

„Chceš mě. Cítím, jak moc mě chceš.“

Zaryla mi prsty do kůže na hlavě a zvedla mi obličej.

„Jo. Ale pravidla pořád platí, Maddoxi. Sex. A to je všechno. Nic se nezměnilo.“

Pochmurně jsem se usmál. „To bych ani nečekal.“

„Tak mě ošukej.“

Aniž bych přerušil oční kontakt, stáhl jsem jí kalhotky. Jediným pevným trhnutím pěsti jsem jí je odtrhl od pokožky.

Teď ji ošukám. Budu ji šukat, protože takhle jsme to dělali.

Pro okolní svět jsme byli stejní: chladní, klidní a rezervovaní. Dva různí lidé.

Když jsme se ale sešli sami, věci se změnily. Byli jsme neúnavní. Výbušní a neukojitelní. Snažila se mě šukáním připravit o kontrolu.

Já jsem ji šukal, abych ji získal zpátky.

Tohle byla naše hra. Vždycky to tak bylo.

Dokud jeden z nás nezměnil pravidla a nezamiloval se.

Kapitola 2

Maddox

Zase jsem byl sám. Dee nikdy nezůstala – bylo to jedno z našich pravidel. Bylo jich hodně, ale tohle se nikdy nezměnilo ani je nikdo neporušil.

Nalil jsem si dalšího panáka whisky, posadil se na pohovku a zavzpomínal na to, jak jsme se seznámili.

Deirdre Anne Wilsonová do mého života vklouzla tak snadno, jako když tehdy večer při oslavě Emmyiných narozenin, kterou zařídil Bentley, vklouzla na zadní sedadlo limuzíny. Posadila se vedle mě, zdrženlivě zkřížila ty dlouhé sexy nohy a na plných rtech jí vykvetl úsměv.

„Ty budeš určitě Maddox.“

„Dee, předpokládám?“

„Přesně tak.“

Rozhlédla se po interiéru auta. „Hezká limuzína.“

Usmál jsem se a z kbelíku vytáhl láhev šampaňského. „Díky Bentleymu.“

Nakrčila obočí, aby naznačila, že všechno ví. „Myslím, že na tom trvala má sestra. Nemá žádné hranice.“ Ohlédla se na Cami. „Obávám se, že Aiden s ní má plné ruce práce.“

Se smíchem jsem jí nalil sklenku bublinek. „O Aidena bych se nebál. Ten to zvládne.“

Zabušil jsem do střechy auta a zakřičel na Bentleyho, aby sebou koukal pohnout. Měl jsem hlad a chtěl jsem, aby už večer konečně začal.

Když Bentley s Emmy nastoupili do limuzíny, podal jsem každému sklenku šampaňského a připil oslavenkyni. Už od začátku jsem měl Emmy rád. Byla chytrá, temperamentní a k Bentovi se skvěle hodila. Nikdy jsem neviděl, že by někým byl tak unešený.

Aiden byl podle všeho uchvácen Caminým kouzlem, ona zase měla oči jen pro něj. Měl jsem pocit, že ho chce udržovat v napětí a že se pro ni nakonec může ukázat jako dobrý partner – pokud to dovolí.

Zbývali jsme už jenom Dee a já. Kvůli Bentleymu jsem byl připravený přetrpět večer v přátelském duchu. Už ani nevím, co jsem od Caminy starší sestry očekával, ale ta přitažlivá žena sedící vedle mě nebyla součástí mých představ. Byla průměrně vysoká a štíhlá. Na rozdíl od Camina temperamentního vzhledu a osobnosti byla Dee klidná a hezká díky tomu, jak se snažila být nenápadná.

Oblečení nosila jednoduché a neokázalé, vlasy dosahovaly jen po bradu a obličej mívala nenamalovaný. Přesto však na ní bylo něco zajímavého a sexy. Měla velké zelené inteligentní oči a elegantní pohyby, hluboký a chraplavý hlas a slova volila opatrně. Když se usmála, obličej se jí rozzářil, ale jinak než u sestry. Cami zářila, zatímco Deein výraz změkčoval a zahříval jako řídké světlo úsvitu.

Byla velice přitažlivá.

Během několika příštích týdnů, když se naše malá skupina formovala, jsem Dee poznal lépe. Hezky se mi s ní povídalo a mluvili jsme o různých tématech. Měla zlomyslný smysl pro humor a dokázala imitovat lidi tak neuvěřitelně, až jsem se musel smát. Byla silná a zdánlivě vyrovnaná, ale měl jsem podezření, že pod tou svou rozumnou fasádou skrývá netušené hlubiny. Byla sečtělá a měli jsme toho hodně společného, ale ani jeden z nás se mimo naše skupinová setkání o nic nesnažil. Bylo příjemné mít si s kým povídat, když jsme byli všichni spolu. Vzhledem k tomu, jak Bentley na Emmy letěl, jsem měl pocit, že se s Dee budeme vídat často. V její společnosti se mi líbilo a až příliš často jsem se přistihl, jak nad ní přemýšlím, ale ve své roztěkané mysli jsem se tím nikdy nezabýval dlouho. I když mě hodně zaujala, nijak jsem se o ni nesnažil.

Až do doby, kdy jsem jednoho dne v místním knihkupectví hledal něco nového ke čtení.

Roztržitě jsem si prohlížel obal jedné knížky, když mou pozornost upoutala silueta nějaké ženy. Byla štíhlá a pěkná a v načervenalých světlých vlasech se jí odráželo slunce. Četla si informace na zadní straně nějaké knihy a prstem přejížděla po hřbetu. Něco mě na ní lákalo a současně mi to připadalo povědomé. S úsměvem jsem si uvědomil, že je to Dee, a došel jsem k ní. „Našlas něco dobrého?“

Překvapeně se na mě podívala. Byl jsem dost blízko, abych v těch velkých zelených očích viděl hnědé skvrnky. Usmála se a zasunula knihu zpátky do police. „Vlastně ne,“ řekla a ukázala na knihy, které jsem držel. „Ale myslím, že tys měl větší štěstí.“

„Jestli chceš, můžeš si nějakou půjčit ode mě. Mívám tendence je kupovat po dávkách.“

Naklonila hlavu a při čtení titulů tiše artikulovala. S úsměvem vzhlédla. „To by bylo milé.“

„Chtěl jsem si skočit na kafe. Nechtěla by ses ke mně přidat?“

„Moc ráda.“

Když jsem se posadil naproti ní, uvědomil jsem si, že to je poprvé, kdy jsme někde sami.

„Chodíš sem často?“

S ironickým úsměvem zavrtěla hlavou. „To je tvoje nejlepší balicí věta, Maddoxi?“

Zasmál jsem se. „Nemyslím, že jsem tě tady kromě dneška někdy viděl.“

„Byla jsem na chvilku v kanceláři a potom jsem se stavila tady. Obvykle sem chodím během polední pauzy.“

„To dává smysl.“

Zatímco jsme popíjeli kávu, zavládlo ticho, ale ne takové to nepříjemné. Všiml jsem si, že si okusuje špičku palce, což mi připadalo divné. Vzhledem k její stoické osobnosti mi to přišlo spíš roztomilé.

Vzápětí mě napadlo, jak divně to zní. Roztomilé nebylo slovo, které jsem používal často – možná že dokonce nikdy.

Podívala se mi do očí. „Takže je?“

„Co že je co?“

„Je to tvoje nejlepší balicí věta?“

Napil jsem se kávy a prohlížel si ji. „Já obvykle balicí věty nepoužívám.“

„To mě nepřekvapuje,“ ušklíbla se.

„Co prosím?“

„Jsem si jistá, že s celou tou strategií stříbrného lišáka, kterou používáš, ani nemusíš.“

„Stříbrný lišák?“ zamračil jsem se.

„Maddox, stříbrný lišák. Mladý, sexy, prachatý plus ty předčasné šediny? Vsadím se, že musíš ženské odhánět klackem.“

Zavrtěl jsem hlavou, ale její myšlenkové pochody mě opravdu překvapily. „Omlouvám se, že tě zklamu, ale nemusím.“

„Fakt? Tak to jsem překvapená.“

Pohodlně jsem se opřel, přehodil nohy přes sebe a tou horní jsem pohupoval. „A co ty, Deirdre? Taková štíhlá a hezká. Přivádíš právníky ve firmě k šílenství?“

Rozesmála se. „Dee. Nikdo mi neříká Deirdre. Je to divné a formální.“

„Ne. Je to krásné jméno pro krásnou ženu. Sluší ti. Copak ti ti právníci, se kterýma chodíš, neříkají celým jménem?“

Komentář ke svému jménu ignorovala. „Nechodím s právníkama ani s nikým jiným z firmy,“ prohlásila pevně. „A vlastně ani nerandím.“

„Nikdy?“

Zaváhala a pak zavrtěla hlavou. „Ne. Láska, taková ta romantická láska, to není nic pro mě.“

Zhluboka jsem se nadechl a teprve potom jsem se zeptal: „Proč?“

„Je to nebezpečné. Nakonec tě to přemůže a zabije.“

Všimla si, že jsem jen pozvedl obočí, a pokračovala:

„Neříkám, že se občas s někým nevídám. Mám své potřeby. Ale na romantické vztahy nejsem. Viděla jsem, jak láska lidi ničí.“ Zvedla ruku, abych nestačil ani promluvit. „Vím, že to u někoho funguje, ale já na to prostě nejsem.“

Dopil jsem kávu a naklonil se k ní. „To ani já.“

„Opravdu?“ vytřeštila oči.

„Láska se rovná moci. Moci ničit. Schopnosti ublížit a způsobit bolest. A taky chaosu, který způsobuje. To je to, co pro mě láska znamená. Ničí důvěru a zanechá tě slabou.“

„A myslíš, že se to týká všech?“

„Existuje pár výjimek. Ale kvůli ženě je nikdy neporuším.“

Naše oči se setkaly a mezi námi došlo k tichému porozumění. Ovzduší se změnilo, cítil jsem, jak naše vzájemná touha narůstá. Stoupala, až zkusmo zatlačila na hranice, které jsme si vytyčili. Opřela se loktem o stůl a zvedla k ústům palec. Maličké zoubky se zahryzly do masa. Bylo to nevinné gesto, mně ale i tak přišlo provokativní.

„Taky mám potřeby,“ zamumlal jsem. Natáhl jsem ruku, vytáhl jí palec z pusy a prohlédl si ho. Podle potrhané kůže kolem nehtu a podle toho, že to udělala už podruhé od doby, kdy jsme si sedli, mi bylo jasné, že je to zlozvyk, k němuž se uchyluje z nervozity. Pomalu jsem jí přejel prsty po dlani a pak jí položil ruku na stůl.

Maličko se zajíkla. „Jsem starší než ty.“

„O tři roky,“ ušklíbl jsem se. „To nic není.“

„Myslím to vážně. Nechci s nikým mít vztah.“

„Ani já.“ Naklonil jsem se k ní a ztišil hlas. „Můžu to říct napřímo?“

„Mám to napřímo radši.“

„Myslím, že jsi neuvěřitelně atraktivní, Deirdre. V těch svých šatech se spoustou knoflíků a klidným zevnějškem jsi velice sexy. Moc rád bych viděl, jaká jsi, když jsi nahá a vzrušená.“ Naklonil jsem hlavu na stranu a prohlížel si ji. „Jako třeba teď – všimla sis toho, že se ti v posledních několika minutách zrychlil dech a potemněly ti oči? Ve tváři máš tu nejroztomilejší barvu. Dokonce i špičky uší ti zrůžověly. Zajímalo by mě, jak daleko to tvé červenání sahá.“

Barva ve tváři jí potemněla, ale ani sebou nehnula. Posunula se blíž, až jsme se koleny pod stolem dotýkali. Když promluvila, její běžně chraplavý hlas zněl ještě hlouběji, což mě vzrušovalo. „Mám být upřímná?“

Přikývl jsem.

„Myslím, že jsi jeden z nejvíc sexy chlapů, jaké jsem kdy potkala. Vidím, jak se tvé vypracované tělo pohybuje při chůzi, a představuju si, jak se pohybuješ ve mně. Když mluvíš, hodně používáš ruce, a já je chci cítit na kůži. Svaly se ti pod tím drahým oblekem napínají a já chci cítit, jak se napínají pod mým dotykem.“ Přejela si prstem po rtech. „Chci tě ochutnat a sledovat, jak se rozpadáš.“

„Tak to bysme se možná měli navzájem prozkoumat.“

Na stole mezi námi zacinkal její telefon s příchozí zprávou. Ignorovala ho a ani na sekundu nepřerušila oční kontakt. Zazvonil znovu. S povzdechem ho zvedla, ušklíbla se a nakrčila obočí.

„Nějaký problém?“

„Šéf potřebuje, abych se vrátila do práce.“

„Můžeš to odmítnout?“

„Asi ne,“ vzdychla a celá se jakoby nahrbila. Potom se mi s lehkým pokrčením ramen podívala do očí. „Můžu ho ignorovat jenom krátkou dobu.“

Zavrtěl jsem hlavou, zklamaný, ale rezignovaný. Ten okamžik byl pryč, ale nejspíš to bylo dobře. Vzhledem k tomu, jakou dynamiku naše skupina měla, by sex mohl věci neuvěřitelně zkomplikovat bez ohledu na to, co bychom si naslibovali.

A já jsem komplikace nenáviděl.

Vstal jsem a nabídl jí úsměv. „Doprovodím tě k práci.“

„To nemusíš.“

„Ale to není problém. Mám to po cestě.“

Kráčeli jsme mlčky. Bylo divné, že mé zklamání přetrvávalo a ta touha, již jsem cítil, ani trochu neochabla. Než jsme došli k budově její firmy, zatáhl jsem ji do jedné uličky a přitáhl si ji těsně k sobě.

Beze slova jsem jí přitiskl ústa na její. Bez váhání se mi vrhla kolem krku. Přejížděl jsem jí jazykem po rtech, a když je konečně rozdělila, vklouzl jsem do té sladkosti.

Zkoumal jsem ji, ochutnával a škádlil a naše jazyky bojovaly o získání převahy. Tiše jsem zamručel a chytil ji za vlasy, abych jí zaklonil hlavu a převzal kontrolu. Splynula se mnou; tělo měla pružné a to tiché vrnění mě neuvěřitelně vzrušovalo. Olizoval jsem jí ústa, okusoval rty, nasával do sebe její jazyk a tahal za něj. Tahal jsem ji za vlasy, pevně jsem ji držel a ovládal tak její pohyby. Chutnala po kávě a sladkostech a vůbec jako Dee. Sevřela mi krk, zajela mi prsty do vlasů a několik pramenů kolem nich omotala. Odtrhli jsme se od sebe možná až zbytečně brzy; lapali jsme po dechu, ústa jsme měli oteklá a tváře zarudlé.

Přejel jsem jí prsty po tváři. „Taková ochutnávka toho, co mohlo být.“

Zachytila mou ruku a přitiskla mi ústa k dlani, aby mi poškádlila kůži jazykem. „Zasraný šéf, kazišuk.“

Vylétlo to ze mě dřív, než jsem to stačil zastavit: „Tak hlavně, aby to byl jediný šuk, kterého se od něj dočkáš, Deirdre Wilsonová.“

Otočil jsem se na podpatku a opustil ji.

Až do doby Emmyina únosu zůstalo naše dostaveníčko jen vzpomínkou. Když se vrátila domů, všichni jsme seděli v obývacím pokoji a čekali, až se k nám přidá Bentley. Nakonec to Emmy vzdala a šla nahoru s tím, že zkusí udělat něco do školy. Nedlouho poté ji následovala Cami a Aiden z ní nespustil oči až do chvíle, než mu z nich sešla. Dee zmizela v kuchyni a Aiden vstal.

„Tak pizzu asi dělat nebudeme.“

„Ne.“

„Jdu nahoru.“

Přesně jsem věděl, kam jde, tak jsem přikývl. Po jeho odchodu jsem byl neklidný a nervózní. Měli jsme za sebou několik pekelných dní, ze kterých jsem měl nervy k prasknutí. Chvilku jsem přecházel sem a tam po pokoji a potom jsem se rozhodl dát si drink.

Dee se v kuchyni opírala o linku a uzobávala hrozny. Oblečená byla neformálně, do tepláků a staré kostkované košile s knoflíky až dolů. Vypadala… jedle.

„Ahoj,“ zamumlala.

Vzal jsem si z ledničky pivo, opřel se o stůl naproti ní a dlouze se napil. „Tak co, jak to zvládáš?“

„Jsem v pohodě. Co ty?“

Pokrčil jsem rameny.

„Bolí tě zase hlava?“

„Ne,“ ujistil jsem ji. Večer předtím mě přinutila si lehnout, a aby mi bolest zmírnila, hladila mě po hlavě, dokud jsem neusnul. Měl jsem příjemný pocit, že mě utěšuje a že jí na mně záleží. „Něco potřebuju. Jenom nevím co.“

„Mohla bych ti něco udělat.“

Usmál jsem se a bez přemýšlení se odrazil od stolu. Odhrnul jsem jí z tváře zbloudilou kadeř. Byla taková měkká, a tak jsem tu hedvábnou texturu pohladil prsty. Najednou jsem věděl, co jsem to chtěl.

Co jsem potřeboval.

„Vždycky se o všechny postaráš, že, Deirdre?“

Vykulila oči a ruka s kuličkou vína jí ztuhla v půli cesty k ústům. S tichým uchichtnutím jsem se sklonil, vsál tu bobuli do úst a pomalu ji žvýkal. „Hmmm, sladké. Lahodné,“ mumlal jsem. Nedopitou láhev s pivem jsem odložil na linku. „Víš, na co si ještě vzpomínám, že bylo sladké?“

Záměrně pomalým pohybem zavrtěla hlavou.

Zvedl jsem ji na linku, přejel jí rukama po stehnech, doširoka je rozevřel a vklouzl mezi ně. Dech se jí zrychlil a hrudník jí zbarvil ruměnec, který jsem si tak živě pamatoval.

Po jednom z těch barevných pruhů jsem přejel ukazováčkem. „Ach, tohle se mi líbí. Vzpomínám, si, jak jsem chtěl vědět, jak daleko to sahá.“ Škádlivě jsem jí rozepnul jeden knoflík a potom další, až jsem pod prsty ucítil teplou kůži a růžovou barvu její hrudi.

Přitiskl jsem se k ní, a když kolem mě ovinula nohy a přitáhla si mě blíž, skoro jsem zasténal. „Vzpomínám si, jak sladce jsi mi chutnala na jazyku, Deirdre. Jaké to bylo, když ses ke mně tiskla. Jak moc jsem tě chtěl zatáhnout k sobě a šukat tě. Jak mi bylo fuk, jestli budeš mít problém s tím svým kazišuckým šéfem. Chtěl jsem tě. Taky ti to zní trochu povědomě?“

Stiskla dlaně a pevně v nich sevřela mou košili. „Ano.“

„A vím, co od tebe potřebuju hned teď. Jsi ochotná mi to dát?“

„Ach bože, ano!“

„Jsi si jistá?“

Vsunula prsty do kapsy flanelové košile a vytáhla kondom. „Celý den jsem čekala, až si mě přijdeš najít.“

Přitiskl jsem ji k sobě a políbil ji. Svíral jsem jí vlasy oběma rukama a jejich hedvábí jsem škubal a kroutil mezi prsty. Vychutnával jsem si její ústa, olizoval je a ozobával, až kňučela a sténala. Sevřela mě a její touha byla stejně silná jako ta má. Slyšel jsem, jak se dveře do kuchyně otevírají, ale nedokázal jsem přestat. Věděl jsem, že nás Bentley viděl, jenomže zase rychle odešel a mně to bylo stejně jedno. Během několika sekund jsem z ní stáhl tepláky a odhalil růžové krajkové kalhotky tak maličké, že ji sotva zakrývaly. Jediným pohybem zápěstí jsem je strhl a zajel prsty do jejího vlhkého tepla. Ona se proti mé ruce vzepřela a hlasitě mi zasténala do ucha.

„Líbí se ti to, Deirdre? Máš ráda mé prsty v té své sladké kundičce?“

„Ne tak moc, jako tam chci tvého ptáka!“

„Napřed se mi uděláš na ruce, teprve potom dostaneš mého ptáka. Rozumíš?“ zasyčel jsem jí do ucha. „Budeme to dělat po mém. Vždycky to bude po mém.“

Napjala se a svaly se jí roztřásly.

„To je ono, bejby. Pusť to ze sebe!“

Prohnula se, a když se udělala, v tichém výkřiku otevřela ústa. Prudce jsem jí rozhalil košili a přes to její růžové krajkové prádlo sál její tuhou bradavku. Maličko jsem ji kousl, a ona se znovu prohnula a tělo se napjalo ještě víc.

Strhl jsem si vlastní tepláky a můj tvrdý a natěšený pták vyskočil na svobodu. Nasadil jsem si kondom, což ona sledovala s doširoka vytřeštěnýma očima a vzrušeným dechem.

„Bože, je tak velký!“ zasténala.

„Chceš to, Deirdre? Musíš mi říct, co chceš. Co potřebuješ.“

„Potřebuju, abys mě píchal. Aby mě díky tomu tvému obrovskému ptákovi přestala svrbět!“

Potěšený její odpovědí jsem si ho pohladil. „To svrbění zmizí, bejby. To ti slibuju.“

Zabořil jsem se do ní. Celý svět se zúžil jen na to potěšení, ze kterého mi třeštila hlava. Byla teplá, kluzká a pevná. Sladila se mnou rytmus a začala přirážet, a ještě mě přiváděla k šílenství tím, že mě olizovala a okusovala na krku. Ztracený v tom víru, který jsme vytvořili, jsem do ní pumpoval ve stejnoměrném rytmu a tvrdě jí svíral boky. Po hlavě mi stékal pot a i na zádech jsem cítil vlhkost. Ovinul jsem jí ruku kolem pasu a pevně ji držel, zatímco jsem ji šukal vší silou, která mi zbývala.

„Už budu!“ zasténal jsem jí do ucha. „Chci tě cítit, bejby. Vezmi mě s sebou.“

O několik minut později mi na krku tiše zavzlykala a tělo se jí uvolnilo. Já jsem strnul a nechal se zaplavit svým orgasmem. Otřásl jsem se, jak se mnou prohnala extáze, a sevřel jsem ji v náručí, dokud jsem neskončil.

Zvedl jsem hlavu, aby se naše pohledy setkaly, a byl jsem zvědavý, co uvidím. Spokojeně a uvolněně se usmála. „Nemyslím, že by se Bentleymu líbilo, co jsme dělali v jeho kuchyni.“

Také jsem se usmál a ulevilo se mi, že je pořád stejná Dee. „Nemyslím, že bychom mu to měli říkat.“

„Ani nemyslím, že bysme mu měli říkat, jak jsi mě potom píchal v mém pokoji.“

Tázavě jsem nakrčil obočí. „To jako fakt?“

„Myslím, že ano.“

Políbil jsem ji. „Dobrá tedy.“

Jak se ta vzpomínka vytrácela, mizel i můj úsměv. Ať už jsem si to přiznával nebo ne, mé city k ní začaly sílit už tehdy.

Byl jsem v prdeli už od začátku.

Kapitola 3

Maddox

Do mé kanceláře vešel Aiden s nějakou složkou, vraženou pod paží, s krabicí v jedné ruce a kávami ve druhé. S úsměvem se zabořil do jednoho křesla naproti mému stolu.

„Čau, Mad Dogu.“

„Zdar!“

Vzletným gestem krabici otevřel a podal mi skořicového šneka, což je jedna z mých velkých slabostí. Vzal jsem si ho a potřásl hlavou. „Myslím, že tu kavárnu dole udržuješ v chodu jenom ty.“

Zakousl se do svého oblíbeného citronového koláčku z plundrového těsta a chvilku jenom žvýkal a polykal. „Mají úžasné pečivo.“ Podal mi kávu. „Sandy je s Bentleym někde venku, a tak jsem musel být kreativní.“

Tomu prohlášení jsem se zasmál. „Stejně dobře jako já víš, že v konvici překapávače je káva vždycky.“

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou. „Reid měl další noční. Tu konvici má na stole a v ní brčko.“ Obrátil oči v sloup. „Ten kluk bude hodně nervózní.“

„Víc než jedním způsobem. Na čem teď dělá?“

„Další věci pro Ridge Towers. Je plný nápadů.“

„No, něčeho je plný určitě.“ Upil jsem kávy. „Kde jsou Bent se Sandy?“

„Jeli se s Vanem a Olivií podívat na nějaké domy.“

„Další kšeft?“ zasmál jsem se.

„Jo.“

Bentley si stále rád vyhlíží domy, které může koupit, opravit a se ziskem prodat. Pro tuhle činnost máme poměrně hodně vytížené oddělení a musím uznat, že ví, co dělá. Dělá to v malém, najímá si ty nejlepší a každý projekt pečlivě vybírá. Vince Morrison – neboli Van, jak mu říkáme kvůli jeho neuvěřitelným schopnostem ve hře na kytaru – dohlíží na stavbu, veškeré projektové práce zpracovává Olivia Rourkeová. Oba mají své vlastní týmy, které skvěle spolupracují. Je to zisková odnož firmy.

„Kolik?“

„Dva ve stejné ulici, oba jsou na prodej. Velké domy v North Yorku.“

„Skvělé, aspoň bude mít Van co dělat.“

„Jo.“ Opřel se a zívl.

„Snad nejsi unavený? Že by tě tvá nová manželka vyčerpávala?“

Usmál se a podíval se na ruku. Jeho široký prsten odrazil světlo a krásně se zatřpytil. Skoro se to vyrovnalo záblesku v jeho očích a jeho zářivému úsměvu. Uvědomil jsem si, že to je poprvé, kdy Aidena vidím opravdu šťastného. Trvalo mu dlouho, než si ten pocit dopřál.

„Večer jsme tak trochu oslavovali. Chápeš, už je celá přestěhovaná, a jo, chci si ji udržet.“

Nad tou nesmělou poznámkou jsem se zasmál. Další věc, která byla pro Aidena úplně nová.

„To máš dobré, kámo.“

„Ale aspoň mám výmluvu. To ty vypadáš vyčerpaně.“

Zamítavě jsem mávl rukou. „Jenom mě bolí hlava, nic velkého.“

Zamračil se, ale neodpověděl. Dojedl koláček a pak se v křesle uvolnil.

„Nechala se tetovat.“

„Cami?“

„Jo.“

„Mám se zeptat, nebo je to mnohem osobnější, než chci vědět?“

Zasmál se a poklepal se po paži. „Okopírovala si jeden z mých červených květů a nechala si ho dát přes srdce s mým jménem. Řekla, že tak budu vědět, že pořád žiju v jejím srdci.“ Pokrčil rameny a podíval se na mě. „Kýč, co?“

Za normálních okolností bych souhlasil, ale viděl jsem, jak to prožívá. Viděl jsem Aidenovu úplně novou stránku, takovou měkčí a otevřenou vší tou láskou, kterou ke Cami cítil. Sám jsem si kvůli tomu připadal divně, jako by mně něco chybělo.

„Ve skutečnosti je to celkem hluboké, Aidene,“ řekl jsem tiše. „Popravdě ohromné.“

„Jo, taky si myslím.“ Vzrušeně se ke mně naklonil. „A já pro ni taky něco mám, ale ještě jsem jí to nedal.“

„Ano?“

„Darlene mi pro ni udělala prstýnek. Dneska ráno jsem ho vyzvedl.“

Darlene byla návrhářka šperků, kterou jsme znali a vytvořila Bentleymu zásnubní prsten pro Emmy. Darlene se specializuje na ty nejlepší diamanty a práci na zakázku.

„Chceš ho vidět?“

Té jeho nedočkavosti jsem se musel zasmát.

„Tak ukaž,“ natáhl jsem ruku. Potom jsem otevřel víčko krabičky a hvízdl. „Páni!“

„Jo, je nádherný. Cami se z toho zvencne.“

Znovu jsem se na něj podíval a nádhera toho kamene mě ohromila. „Ty ses na tenhle řez ptal, když jsme byli vybírat prstýnky pro Benta.“

„Jo, ten se mi hodně líbil.“

„Tys to věděl už tehdy, Aidene?“ zeptal jsem se zvědavě a podal mu krabičku. „Byls do ní zamilovaný?“

S povzdechem zasunul krabičku do kapsy. „Myslím, že jo, ale tehdy jsem se moc bál si to přiznat. Moc jsem se bál dát někomu dalšímu příležitost mi ublížit.“

„Nemyslím, že by ses tohohle měl bát zrovna se svou ženou. Zbožňuje tě.“

„Jo, to jo,“ usmál se. „Jsem rád, že počkala, dokud jsem si nevytáhl hlavu z prdele.“

Sáhl jsem do šuplíku a posunul k němu přes stůl obálku. „Večer jí můžeš dát tohle. Může z toho být dvojitá oslava. A zítra mě ušetři podrobností.“

Otevřel obálku a prohlížel si její obsah. „Co to je?“

„Svatební dar.“

Zamračil se. „Cesta na Havaj?“

Přikývl jsem. „Je to otevřené. Až Cami skončí škola a budete znát datum, které chcete, objednám to. Je to všechno zaplacené. Lety, vila, auto.“

„Maddoxi, tohle je víc než velkorysé, ale není to nutné.“

„S tím nesouhlasím. Vzali jste se a zasloužíte si oslavu. Ty sis nikdy nevzal volno, leda tak na záchranu dámy v nesnázích, ale zasloužíš si ho. My to tady s Bentem snad pár týdnů zvládneme. Popadni svou ženu a jeďte na líbánky.“

„No, už to chvilku bude. Vzpomínám si, žes mi tak před čtyřma rokama navrhoval, abych si vzal volno. Ale nevzpomínám si, jestli jsem to udělal.“

„Já jo.“

„Jo? Připomeň mi to.“

„Měls volno, protožes trval na tom, že si po zápase Leafs dáš tacos od nějakého podezřelého pouličního prodavače. My jsme tě s Bentem varovali, ale tys neposlouchal. Tvé plyny v kanceláři byly nesnesitelné. Díky bohu za to tvé volno!“

Nakrčil obočí a pak se rozesmál. „Jo, jasně. Nebylo to hezké.“

„Už tehdy ses nestyděl sdílet osobní věci.“

Se smíchem se zaklonil a poklepal na obálku. „Díky, Mad Dogu.“

„Myslím, že Bent pro tebe taky něco má.“

Sklonil hlavu a zašustil s obálkou. „Vy jste…“

„My víme.“

Než stačil říct cokoli jiného, někdo zaklepal na dveře a dovnitř vstoupil Jordan Hayes se složkou v ruce. Byl šéfem týmu pro Ridge Towers a dohlížel na všechny aspekty projektu. Jakožto starší muž kolem sebe šířil ovzduší klidu a autority. Vedl pečlivě vybraný tým, měl velký smysl pro detail a nikdy nic nedělal unáhleně.

„Skvělé zprávy!“

„O co jde?“

„Prošla nám spousta stavebních povolení. Jedeme přesně podle harmonogramu – vlastně jsme trochu napřed. Za pár měsíců začneme kopat.“

Usmáli jsme se na sebe s Aidenem. „Máš pravdu, to je skvělá zpráva.“

„Pošlu ti předpokládaná data, abys mohl začít dělat marketingové plány.“

„Díky, Jordane.“

Zamával a odešel.

„Bent bude mít radost, až se to dozví.“

„Jo, to bude.“ Aiden se natáhl po složce, kterou s sebou přinesl. „Chce pokračovat v tom svém nápadu prozkoumat další firmy pro marketing. S tou poslední firmou nebyl spokojený.“

„To vím. Máš nějaké kandidáty?“

„Jo, nechal jsem udělat průzkum, trochu se poptal kolem, promluvil si s nimi osobně a výběr jsem zúžil. Několik kandidátů vypadá dobře. Hlavně ten jeden.“ Odmlčel se. „Fakt se do toho chceš zapojit taky? Obvykle se držíš jenom čísel.“

Zamyšleně jsem našpulil rty. Měl pravdu, ale já jsem poslední dobou chtěl zkusit něco jiného. V mém oddělení šlo všechno hladce, ale zjistil jsem, že mi nějak zbývá čím dál víc času. S Ridge Towers nás čekala obrovská spousta práce a stejně jako Bentley jsem se chtěl ujistit, že tam budeme mít to nejlepší, včetně marketingu. Firma, kterou jsme využívali v minulosti, změnila majitele, a nám se jejich nové strategie ani marketingové plány nelíbily.

„Jo, potřebuju nový projekt. Je to pro nás velice vzrušující událost a já se do toho chci zapojit s tebou a s Bentem.“

„Dobře.“ Podal mi složku. „Tady je zúžený seznam. Oba jsme si k horním třem udělali poznámky. Můžeš si s nimi promluvit a přidat své postřehy, potom začneme s rozhovory z očí do očí, poslechneme si jejich představy a jednoho vybereme.“

„Super.“

„Jedni jsou místní. Další dvě firmy jsou z jiných měst, ale jedna trochu vyniká.“

„Která?“

„Ta z Britské Kolumbie – Gavin Group. Rodinná firma se skvělou historií. Mluvil jsem s majitelem a s tím člověkem, který by byl naším zástupcem. Rovný chlap, žádné kecy. Nemůže se dočkat, až se o tom projektu dozví víc a začne vytvářet nápady.“

„Nikdy předtím jsme mimo město nikoho neměli. Bent chce mít někoho blízko.“

„To je takový bonus. Tahle skupina souhlasila s tím, že budeme mít k dispozici někoho místního. My poskytneme kancelářské prostory, oni až do dokončení kontraktu zajistí toho člověka.“

„Skvělé. Důkladně si to přečtu a párkrát si zavolám.“

„Dobře. Nechám to na tobě.“ Aiden vstal a vzal si obálku s mým svatebním darem. „Ještě jednou díky, Maddoxi. Cami bude nadšená.“ Natáhl ruku. „Vážím si toho, že na nás myslíš.“

Potřásli jsme si rukama, pak odešel.

Já jsem se ve svém křesle otočil a podíval se z okna.

My.

Nikdy jsem si nemyslel, že by Aiden mohl být součástí nějakého my. Nebo Bentley.

Nebyl jsem si jistý, co jsem si vlastně myslel. Vzhledem k traumatické minulosti, kterou si v nějaké podobě prošel každý z nás tří, mi přišlo nevyhnutelné, že se oženíme jenom s firmou a nikdo z nás nebude ochoten obětovat cokoli na osobní úrovni.

Oni to ale udělali, a teď byli šťastní.

Obrátil jsem se zpátky ke stolu a rozhlédl se po své dobře vybavené kanceláři. To, jak byla organizovaná, mě uklidňovalo. Každý den jsem měl plno práce a byl jsem produktivní. Věděl jsem, co čekat. Vždycky jsem byl připravený. Své oddělení jsem řídil pevně, stejně jako jsem řídil své emoce. Nikomu bych nedovolil, aby mě o tuhle kontrolu připravil.

Právě díky tomu jsem totiž byl šťastný.

Nebo to tak alespoň bývalo.

Večer mi zazvonil telefon. Stiskl jsem tlačítko pro hlasitý hovor a znovu se zahleděl do souboru, který jsem měl otevřený na stole.

„Maddox Riley,“ ohlásil jsem se.

„Tady Richard VanRyan z Gavin Group,“ ozval se na druhém konci linky hluboký hlas. „Mám za to, že jste můj hovor čekal.“

„Ano, pane VanRyane. Děkuju, že jste na můj telefonát z dnešního večera zareagoval tak rychle.“

„Říkejte mi Richarde, prosím. Dnes pracujete dlouho,“ zasmál se. „Tady je po sedmé, takže si myslím, že v Ontariu je po deváté.“

„Ano, pracuju z domova. Chtěl jsem první hovor vyřídit sám.“

„Jsem rád, že vám můžu být k dispozici. Zrovna si pročítám váš spis. Ty Ridge Towers, to je ale koncept!“

„Jsme na ně hrdí.“

„Taky máte na co,“ konstatoval. „Moc času ti nezaberu, Maddoxi. Můžeme si tykat?“

„Samozřejmě,“ zamumlal jsem.

„Jak už jsem řekl, prošel jsem vaše spisy a podíval se na váš projekt. Mluvil jsem s Aidenem i s Bentleym a myslím, že vím, co hledají. Máš ještě něco dalšího, co bys chtěl dodat?“

„Kromě toho, že se jedná o dlouhodobou smlouvu a že chceme něco klasického a chytlavého, co přivede značku k dokonalosti, tak nic, co by mě momentálně napadalo. Víš, že jednáme ještě se dvěma dalšími společnostmi, že?“

Smích ani neskrýval. „Věř mi, že naprosto věřím tomu, že my jsme firma, kterou si vyberete. Postarám se o to.“

Jeho přímost se mi líbila.

„Chceme se sejít osobně.“

„Řekněte si čas a datum, a budeme tam.“

„Vy přijedete sem?“

„Aiden řekl, že to takhle upřednostňujte, takže se podle toho zařídíme.“

Podíval jsem se do poznámek. Ta místní firma trvala na tom, abychom přijeli my k nim, aby měli výhodu domácího prostředí, a ti druzí sice souhlasili, že přijedou oni k nám, ale cítil jsem v tom maličko zdrženlivosti.

„Máte nějaké koncepty?“

„Mám hotovou celou kampaň.“

Tak tohle mě ohromilo.

„A co když se nám nebude líbit?“

„Tak začnu znovu. Stejně si ale myslím, že se líbit bude. Odpovídá všem vašim požadavkům. Klasická, jednoduchá, ale s velkým dopadem. Kromě toho vám budeme k dispozici pro veškeré změny a úpravy, které byste chtěli udělat. U nás v Gavin Group dostávají klienti jenom to nejlepší. Vždycky.“

Jeho otevřenosti jsem se musel usmát, zároveň jsem však cítil závistivý respekt. Poznal jsem, že se nevytahuje – jenom konstatuje fakt. Prošel jsem si všechny poznámky Aidena a Bentleyho, díval jsem se i na různé příklady jejich kampaní a také na ty od ostatních kandidátů. Přezkoumal jsem statistiky, které nám Reid stáhl – byly působivé. Aiden i Bentley označili Gavin Group za nejlepší volbu. Rozhodl jsem se na základě všech faktů, které jsme nashromáždili, a svého prvního dojmu z hovoru s Richardem.

„Myslím, že musíme domluvit tu schůzku.“

„Výborně,“ odpověděl. „Řeknu asistentce, aby se spojila se Sandy. Vymyslíme nejlepší datum a potom s Grahamem přiletíme.“ Odmlčel se. „Přijedeme i s Rebeccou. To je ta žena, která bude v Torontu jako naše spojka s vámi. Zaškolil jsem ji sám a je na tuhle práci ideální. Seznámíte se s námi i s ní a odtud se můžeme odpíchnout.“

Z počítače zaznělo upozornění, a když jsem se podíval na obrazovku, usmál jsem se při pohledu na Deein obličej, usmívající se do mé dveřní kamery. Stiskl jsem tlačítko pro odemčení a vrátil se k hovoru. „Zní to jako dobrý plán.“

„Zůstaneme v kontaktu. Přeju pěkný večer, Maddoxi.“

„Tobě taky, Richarde.“ Ukončil jsem hovor.

Do souboru jsem přidal pár poznámek. Setkáme se se všemi třemi kandidáty, ale po rozhovoru se zástupci všech tří se mi líbilo to, co jsem viděl a slyšel od Gavin Group.

Mezi dveřmi se objevila Dee a tvářila se zmateně.

„Tady jsi!“ smála se. „Nejsem zvyklá, že se odemknou dveře, ale nikdo tam není.“

„Promiň, měl jsem hovor.“ Poklepal jsem na obrazovku. „Musím říct, že mám tuhle funkci rád.“

„Neruším?“

„Ale vůbec ne,“ mávl jsem rukou. „Jenom musím dokončit myšlenku. Jestli chceš, nalij nám whisky.“

V okamžiku, kdy jsem spis zavřel a pohodil na něj brýle, objevila se přede mnou sklenka. Přiťukli jsme si a s uznáním jsem se zhluboka napil jantarové tekutiny. Přes okraj sklenice jsem si ji prohlížel a všiml si lesklých vlasů a neformálního oblečení.

Pod mým pohledem znejistěla a už zvedala palec k ústům. Jak jsem zjistil hned ten první den v kavárně, byl to hlavní příznak její nervozity. Na kůžičku kolem palce se vrhla pokaždé, když byla rozrušená nebo nervózní. Všimnout si zmíněného zlozvyku i toho, že to často dělá nevědomky, opravdu netrvalo dlouho.

„No a co se děje?“

Zamračila se a ruka klesla. „To musím mít důvod, abych se stavila?“

Zasmál jsem se a zavrtěl hlavou, hluboko uvnitř jsem ale doufal, že nějaký důvod měla. „Ne, jsem jenom zvědavý.“

„Tak abych byla upřímná, už jsem měla dost online nakupování a hodila by se mi nějaká společnost. Plus jsem chtěla zjistit, jestli bys zítra nechtěl přijít na večeři?“

To mě překvapilo. Dee mě k sobě domů ještě nepozvala. „Na večeři?“

„Přijdou Cami a Aiden. Jeho oblíbené jídlo je smažené kuře. Tak jsem myslela, jestli by ses k nám nechtěl přidat.“

Domácí jídlo, dobří přátelé a potěšení z její společnosti?

„To bych chtěl. Díky.“

S povzdechem se posadila pohodlněji. „Skvělé.“

„Ale nepřipadáš mi jako typ, co nakupuje v internetovém obchodě.“

„Ne?“ zlehka se zasmála. „A jaký typ teda jsem?“

„Hmatový,“ odpověděl jsem pohotově. „Ty jsi ten typ člověka, který se chce látky dotýkat, aby cítil texturu toho, co kupuje.“

Věděl jsem to, protože to mám stejné.

Uznale se usmála. „Za normálních okolností bych s tebou souhlasila. Ale pokud jde o tenhle druh nakupování, tak prostě hledám solidnost, která se mi vejde do rozpočtu.“

„Co kupuješ?“

„Stůl a možná pár polic do druhé ložnice, která měla být Camina. Našla jsem pěknou rozkládací pohovku pro případ, že bych ji někdy pro někoho potřebovala, ale chci přidat i zbytek.“

Poklepal jsem na okraj své sklenice. Dee byla urputně nezávislá. Věděl jsem, že žije skromně a že by takový dar nikdy nepřijala, ale chtěl jsem jí pomoct, jakkoli to bude v mých silách. A pokud by zajištění pohodlí v novém bytě v mých silách bylo, potom se postarám, aby se tak stalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Maddox.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.