Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Lisa Kleypas: Hon na Cassandru

Vydání první

Copyright © 2020 by Lisa Kleypas

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2383. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Chasing Cassandra vydaného nakladatelstvím Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers,

New York v roce 2020

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1442-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1443-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Lisa Kleypas

Hon na Cassandru

Věnováno Carrie Feronové,

mé redaktorce, mé inspiraci

a mému bezpečnému přístavu v bouři.

Mám tě ráda,

L. K.

Kapitola 1

Hampshire, Anglie

Červen 1876

Byla to chyba pozvat se na svatbu.

Ne že by Tomu Severinovi sebeméně záleželo na zdvořilosti nebo etiketě. Bavilo ho pronikat do míst, kam ho nikdo nezval, protože věděl, že je příliš bohatý, než aby se ho někdo opovážil vyhodit. Ale měl tušit, že Ravenelova svatba bude naprostá nuda, jak už tak svatby vždycky bývají. Nic než romantické tlachy, vlažné jídlo a příliš, přespříliš mnoho květin. Při dnešním ranním obřadu byla maličká kaple na panství Eversby Priory nacpaná květinami až po střechu, jako by sem květinový trh v Covent Garden vyvrhl celý svůj obsah. Vzduch byl tak hutný vůní, až z toho Toma mírně rozbolela hlava.

Bloumal prastarým jakobitským sídlem a hledal tiché místečko, kam by si sedl a zavřel oči. Venku se hosté shromáždili u hlavního vchodu, aby jásotem vyprovodili novomanželský pár, odjíždějící na svatební cestu.

S výjimkou několika málo hostů, jako byl Rhys Winterborne, Velšan a majitel obchodního domu, tvořili společnost aristokraté. To znamenalo, že konverzace se točila kolem témat, na která Tom zvysoka kašlal. Hon na lišku. Hudba. Velevážení předci. Nikdo se na těchto shromážděních nikdy nebavil o obchodech, politice ani o ničem jiném, co by Toma mohlo zajímat.

Prastarý jakobitský dům se honosil typickým zchátralým, nicméně luxusním vzezřením rodinného venkovského sídla. Tom neměl rád staré věci, pach zatuchliny a prach nashromážděný za staletí, prošlapané koberce, zvlnění a zkreslení stařičkých skleněných tabulí v oknech. Ani krása okolní krajiny ho nijak neokouzlovala. Většina lidí by se shodla, že Hampshire se svými zelenými kopci, hustými lesy a třpytivými vápencovými potoky patří k místům s nejkrásnější přírodou na světě. Obecně však to jediné, co měl Tom na přírodě rád, byla možnost pokrýt ji silnicemi, mosty a železničními tratěmi.

Do tichého nitra domu doléhaly zvuky vzdáleného jásotu a smíchu. Novomanželé nepochybně prchali ve spršce bílé rýže. Všichni tu působili upřímně šťastně, což Tomovi připadalo protivné a poněkud nepochopitelné. Jako by znali nějaké tajemství, které mu nikdo neprozradil.

Poté co vydělal jmění na železnicích a stavbách, Tom neočekával, že by ještě někdy pocítil závist. Ale teď tu byla a hlodala v něm jako červotoč ve starém dřevě. Nedávalo to smysl. Byl šťastnější než většina těchto lidí, nebo přinejmenším bohatší, což bylo víceméně totéž. Ale proč necítí štěstí? Už několik měsíců necítil prakticky nic. Postupně se do něj vetřelo vědomí, že všechny jeho obvyklé choutky otupěly. Věci, které mu zpravidla působily rozkoš, ho teď nudily. Nic, dokonce ani noc strávená v náruči krásné ženy, ho neuspokojovalo. Nikdy dřív takovýhle nebyl. Vůbec nevěděl, co si s tím počít.

Původně se domníval, že mu trochu prospěje strávit nějaký čas s Devonem a Westem Ravenelovými, které znal nejméně deset let. Všichni tři spolu se zbytkem jejich neblaze proslulé party často hýřili a tropili výtržnosti po celém Londýně. Jenže se ledacos změnilo. Před dvěma roky Devon nečekaně zdědil hraběcí titul a ujal se role zodpovědného rodinného patriarchy. A West, někdejší bezstarostný pijan, teď spravoval panství, věnoval se pachtýřům a ustavičně mluvil o počasí. O počasí, probůh. Bratři Ravenelové, dříve tak zábavní, už byli stejně nudní jako všichni ostatní.

Tom vstoupil do prázdného hudebního salonku a ve stinném výklenku našel velké čalouněné křeslo. Otočil ho zády ke dveřím, usedl do něj a zavřel oči. V místnosti bylo ticho jako v hrobce, až na jemné tikání hodin. Dolehla na něj nezvyklá únava, lehká jako mlha, až vzdychl. Lidé vždycky žertovali o jeho vitalitě a rychlém životním tempu i o tom, jak s ním nikdo nedokáže udržet krok. Teď se zdálo, že nedokáže udržet krok sám se sebou.

Musí něco udělat, aby se z toho stavu vymanil.

Možná by se měl oženit. V jedenatřiceti letech měl nejvyšší čas se oženit a zplodit děti. Tady byly desítky vhodných slečen, všechny s modrou krví a urozené. Oženit se s jednou z nich by znamenalo vzestup ve společnosti. Zamyslel se nad sestrami Ravenelovými. Nejstarší Helen se provdala za Rhyse Winterbornea a lady Pandora měla dnes ráno svatbu s lordem St. Vincentem. Ale ještě zbývala jedna sestra… Pandořino dvojče Cassandra.

Tom se s ní ještě neseznámil, ale zahlédl ji včera u večeře mezi množstvím zelených loubí a pralesem stříbrných svícnů. Pokud si všiml, byla mladá, blond a tichá. Což nemuselo být všechno, co by si u manželky přál, ovšem byl to dobrý začátek.

Z myšlenek ho vytrhl zvuk, způsobený kýmsi vstupujícím do místnosti. Kruci. Z desítek neobývaných místností jen v tomhle podlaží domu si vetřelec musel vybrat zrovna tuhle. Tom se užuž chystal vstát a dát vědět o své přítomnosti, když ho zvuk ženského vzlyku přiměl zabořit se hlouběji do křesla. Ach, ne. Plačící žena.

„Omlouvám se,“ chvěl se neznámý ženský hlas. „Nevím, proč jsem tak dojatá.“

Tom už okamžik myslel, že snad mluví k němu, jenže pak ženě odpověděl mužský hlas.

„Nejspíš není snadné odloučit se od sestry, která byla odjakživa tvá nejbližší společnice. Navíc dvojče.“ Mluvčím byl West Ravenel a tak přívětivý a něžný tón hlasu od něj Tom ještě nikdy neslyšel.

„To jen proto, že vím, jak mi bude chybět. Ale mám radost, že našla životní lásku. Moc velkou radost…“ Zlomil se jí hlas.

„To vidím,“ podotkl West suše. „Tumáš, vezmi si kapesník a utřeme ti ty slzy radosti.“

„Děkuju.“

„Nebylo by úplně nepřirozené,“ poznamenal West vlídně, „kdybys maličko žárlila. Není žádné tajemství, že ty sis chtěla najít partii, kdežto Pandora byla odjakživa rozhodnutá vůbec nikdy se neprovdat.“

„Nezávidím, mám strach.“ Žena se tiše vysmrkala. „Chodila jsem na všechny večeře a plesy a seznámila jsem se s každým. Někteří přijatelní pánové jsou moc příjemní, ale i když žádný z nich není nijak strašný, není ani nijak strašně skvělý. Už jsem přestala vyhlížet lásku, hledám jen někoho, koho bych si mohla časem zamilovat, a ani takového nemůžu najít. Něco se mnou není v pořádku. Skončím jako stará panna.“

„Nic takového jako stará panna neexistuje.“

„J-jak bys nazval dámu středního věku, která se nikdy neprovdala?“

„Žena s určitými požadavky?“ navrhl West.

„To bys možná řekl ty, ale všichni ostatní řeknou ‚stará panna‘.“ Zasmušilá pauza. „Taky jsem moc buclatá. Všechny šaty jsou mi těsné.“

„Vypadáš pořád stejně.“

„Včera večer mi museli povolit švy. Šaty nešly vzadu dopnout.“

Tom se kradmo pootočil v křesle a vykoukl přes jeho okraj. Dech se mu zatajil a zůstal na ni zírat v úžasu.

Poprvé v životě byl Tom Severin uchvácen. Uchvácen a zdolán.

Byla krásná krásou ohně a slunečního světla, hřejivě a zářivě a zlatě. Pohled na ni v něm budil pocit vyhladovělé prázdnoty. Byla vším, co postrádal ve svém nuzném dětství, představovala všechny ztracené naděje a příležitosti.

„Srdíčko,“ ševelil West laskavě, „poslouchej mě. Nemusíš se bát. Buď potkáš někoho nového, nebo změníš názor na někoho, kdo se ti napoprvé nezamlouval. Některým mužům přijdeš na chuť až časem. Je to stejné jako ústřice nebo gorgonzola.“

Přerývaně vzdychla. „Bratránku Weste, jestli se neprovdám do pětadvaceti… a ty budeš ještě svobodný… budeš mou ústřicí?“

West na ni jen tupě hleděl.

„Dohodněme se, že se jednoho krásného dne vezmeme,“ pokračovala, „jestli o nás nebude stát nikdo jiný. Byla bych dobrá manželka. Vždycky jsem snila jen o vlastní rodině a šťastném domově, kde se všichni cítí bezpečně a příjemně. Víš přece, že nikdy do nikoho nerýpu, ani nemlátím dveřmi, ani netrucuju v koutě. Jen se potřebuju o někoho starat. Chci být pro někoho důležitá. Než odmítneš…“

„Lady Cassandro Ravenelová,“ přerušil ji West, „to je nejpitomější nápad, na jaký kdy kdo přišel od chvíle, kdy se Napoleon rozhodl vtrhnout do Ruska.“

Její pohled se změnil ve vyčítavý. „Proč?“

„Kromě nespočtu jiných důvodů jsi pro mě moc mladá.“

„Nejsi starší než lord St. Vincent, a ten se právě oženil s mým dvojčetem.“

„V nitru jsem starší než on o desítky let. Moje duše je seschlá jako rozinka. Dej na má slova, nechceš být mou ženou.“

„Bylo by to lepší než zůstat osamělá.“

„Takový nesmysl. ‚Sama‘ je něco úplně jiného než ‚osamělá‘.“ West natáhl ruku a odhrnul zlatou kadeř, která se přilepila k zasychajícím stopám slz na jejím líčku. „Teď si jdi umýt obličej studenou vodou a…“

„Já budu vaší ústřicí,“ ozval se Tom. Vstal z křesla a přistoupil ke dvojici, která na něj zírala v úžasu s otevřenými ústy.

Tom nemálo překvapil sám sebe. Pokud byl v něčem dobrý, pak v dojednávání obchodních smluv, a tohle nebyl vhodný způsob, jak s tím začít. Pouhými několika slovy se mu podařilo ocitnout se v nejslabší možné pozici.

Jenže po té ženě tolik toužil, že si nemohl pomoct.

Čím víc se k ní blížil, tím bylo těžší uvažovat jasně. Srdce mu bilo v rychlém a přerývaném rytmu, který cítil pod žebry.

Cassandra se posunula blíž k Westovi, jako by u něj hledala ochranu, a zírala na něj jako na šílence. Tom jí to stěží mohl zazlívat. Po pravdě řečeno, už teď litoval svého počínání, jenže bylo pozdě přestat.

West se mračil. „Severine, co tady k čertu děláš?“

„Odpočíval jsem v křesle. Když jste začali mluvit, nenašel jsem vhodnou chvíli, abych vás přerušil.“ Tom nemohl odtrhnout zrak od Cassandry. Její velké, užaslé oči byly jako něžně modrá půlnoc, třpytící se hvězdami zapomenutých slz. Křivky jejího těla vypadaly pevně a něžně, nikde žádné tvrdé hrany ani rovné linie… Nic než lákavá smyslná měkkost. Kdyby mu patřila… možná by konečně poznal ten klid, co pociťují jiní muži. Už by nemusel trávit každičkou minutu každého dne snahou a dychtěním a pocitem věčné nenasycenosti.

„Ožením se s vámi,“ sdělil jí Tom. „Kdykoli. Za jakýchkoli podmínek.“

West jemně postrčil Cassandru ke dveřím. „Jdi, miláčku, já si zatím promluvím s tím šílencem.“

Nervózně bratranci pokynula a poslechla.

Poté, co překročila práh, pronesl Tom naléhavě, bez rozmýšlení: „Mylady?“

Znovu se zvolna objevila, vykoukla zpoza zárubně.

Tom nevěděl, co říct, věděl jen, že ji nemůže nechat odejít v domnění, že není přesně tak dokonalá, jak ve skutečnosti je.

„Nejste moc buclatá,“ zabručel. „Čím víc vás na světě bude, tím líp.“

Jako kompliment to nebylo zrovna květnaté, ba ani zdvořilé. V jednom modrém oku, které bylo skrz dveře vidět, to však pobaveně zajiskřilo, a pak Cassandra zmizela.

Všechny svaly v těle se mu napínaly instinktivním nutkáním vydat se za ní jako ohař po stopě.

West se obrátil k Tomovi s nechápavým a dotčeným výrazem.

Než přítel stihl pronést jediné slovo, Tom se naléhavě zeptal: „Můžu ji dostat?“

„Ne.“

„Musím ji dostat, dejte mi ji…“

„Ne.“

Tom přešel do obchodního tónu. „Chceš ji pro sebe. Naprosto pochopitelné. Budeme vyjednávat.“

„Právě jsi slyšel, jak jsem se s ní odmítl oženit,“ namítl West podrážděně.

Čemuž Tom ani na okamžik nevěřil. Jak by po ní mohl West, nebo koneckonců kterýkoli plně funkční muž, netoužit s touhle intenzitou, která pohlcuje všechno? „Očividně strategie, jak ji získat později,“ odpověděl. „Ale dám ti za ni čtvrtinu železniční společnosti. Taky podíly ve výkopové firmě. Přihodím něco na hotovosti. Řekni si cifru.“

„Zbláznil ses? Lady Cassandra není majetek, který můžu předat jako deštník. Po pravdě řečeno, tobě bych nedal ani ten deštník.“

„Mohl bys ji přemluvit. Je zřejmé, že ti důvěřuje.“

„A ty si myslíš, že bych to zneužil proti ní?“

Tom žasl a ztrácel trpělivost. „K čemu je dobré mít něčí důvěru, když ji proti němu nechceš zneužít?“

„Lady Cassandra si tě nikdy nevezme, Severine,“ prohlásil West rozhořčeně.

„Ale ona je to, co jsem odjakživa chtěl.“

„Jak to víš? Zatím jsi viděl jen hezkou mladou ženu s blond vlasy a modrýma očima. Nenapadá tě ptát se, co je uvnitř?“

„Ne. Je mi to jedno. Uvnitř si může být, jaká chce, pokud mi přenechá to, co je navenek.“ Když Tom spatřil Westův výraz, dodal maličko vzpurně: „Víš přece, že jsem nikdy nebyl sentimentální.“

„Chceš říct, žes nikdy neměl skutečné lidské city?“ zeptal se West jízlivě.

„Mám city.“ Tom se odmlčel. „Když chci.“

„Já mám jeden takový cit zrovna teď. A než mě přinutí nakopnout tě do zadnice, radši se vzdálím.“ West ho probodl smrtícím pohledem. „Drž se od ní dál, Tome. Najdi si nějakou jinou nevinnou dívenku, když chceš někoho zkazit. Už takhle mám dost záminek, abych tě zavraždil.“

Tom zvedl obočí. „Pořád jsi kyselý kvůli tomu dojednávání kontraktu?“ zeptal se s náznakem překvapení.

„Vždycky kvůli tomu budu kyselý,“ sdělil mu West. „Pokusil ses nás ošidit o těžební práva na našem vlastním panství, i když jsi věděl, že jsme na pokraji bankrotu.“

„To byl obchod,“ protestoval Tom.

„A co přátelství?“

„Přátelství a obchod jsou dvě různé věci.“

„Snažíš se tvrdit, že by ti nevadilo, kdyby se tě přítel pokusil oškubat, kdybys potřeboval peníze?“

„Vždycky chci peníze. Proto jich mám tolik. A ne, nevadilo by mi, kdyby se mě přítel pokusil oškubat. Respektoval bych jeho snahu.“

„Patrně máš pravdu.“ West zdaleka nepůsobil obdivně. „Sice jsi parchant bez duše s bezohledným apetytem žraloka, ale vždycky jsi byl upřímný.“

„Tys byl vždycky spravedlivý. Proto tě žádám, abys pověděl lady Cassandře o mých dobrých vlastnostech stejně jako o těch špatných.“

„O jakých dobrých vlastnostech?“ zeptal se West ostře.

Tom musel chvilku uvažovat. „Jak jsem bohatý?“ navrhl.

West zaúpěl a zavrtěl hlavou. „Snad by mi tě bylo i líto, Tome, kdybys nebyl tak sobecký prevít. Už jsem tě takhle zažil a vím, kam to povede. Proto vlastníš víc domů, než v kolika můžeš žít, víc koní, než na kolika můžeš jezdit, a víc obrazů, než máš stěn. Čeká tě věčné zklamání. Jakmile získáš předmět své touhy, ztratí pro tebe kouzlo. Myslíš, že s tímhle vědomím bychom Devon nebo já někdy dovolili, aby ses dvořil Cassandře?“

„O vlastní manželku bych zájem neztratil.“

„Jak jinak by to mohlo být?“ zeptal se West tiše. „Pro tebe je důležitý jenom lov.“

Kapitola 2

Po odchodu z hudebního salonku spěchala Cassandra nahoru do svého pokoje, aby si umyla obličej. Chladivý mokrý obklad na očích jí pomohl zbavit je zarudlosti. Neexistoval však lék na tupou bolest, která začala hned, jak viděla Pandořin kočár odjíždět od domu. Její dvojče, její druhá polovina, zahájila nový život s manželem, lordem St. Vincentem. A Cassandra zůstala sama.

Bojovala s nutkáním dát se znovu do pláče, když zvolna sestupovala po jednom křídle hlavního dvojitého schodiště do ohromné vstupní haly. Měla by se vmísit mezi hosty v okrasné zahradě, kde se nalézal neformální bufet. Hosté se pohybovali, jak se jim zlíbilo, nakládali si na zlatě lemované talíře horké žemle, ztracená vejce na toastech, uzené křepelky, ovocný salát a plátky charlotte russe, vytvořené z piškotového korpusu a bavorského krému. Vstupní halou procházeli lokajové, odnášející ven podnosy s čajem, kávou a chlazeným šampaňským.

Za obvyklých okolností by takováhle společenská akce Cassandru nesmírně bavila. Milovala dobré snídaně, zvlášť když obsahovaly sladkou tečku, a charlotte russe byl jeden z jejích nejmilejších dezertů. Nicméně neměla náladu s někým si povídat. Kromě toho poslední dobou jedla moc sladkostí… Ten včerejší košíček s džemem, co si dala k čaji navíc, a všechny ovocné zmrzliny mezi chody včerejší večeře, a pak celý éclair, nadívaný sytým mandlovým krémem a završený křupavou vrstvou polevy. A jedna ozdobná marcipánová květinka z mísy s moučníky.

V polovině schodů se Cassandra musela zastavit a zalapat po vzduchu. Přiložila si ruku k dolním žebrům, kde se jí korzet zařezával víc než obvykle. Zpravidla byly všední korzety přiléhavé, aby podpíraly záda a podporovaly dobré držení těla, ale nebyly mučivě těsné. Pevně se šněrovala jen k mimořádným příležitostem, jako byla tahle. S tou váhou, kterou v poslední době nabrala, si Cassandra připadala zoufale svázaná a zadýchaná a bylo jí horko. Kostice jako by jí uvěznily všechen vzduch jen v horní části plic. Celá zrudlá usedla na okraj schodiště a opřela se o balustrádu. Koutky očí už ji zase pálily.

Ach, tohle musí přestat. Dopálená sama na sebe vyndala Cassandra kapesníček ze skryté kapsy šatů a pevně ho přitiskla k čerstvému pramínku slz. Uplynula asi minuta až dvě, než zaznamenala, že někdo sestupuje uměřeným krokem dolů po schodech.

V rozpacích, že byla přistižena na schodech jako ztracené dítě, se Cassandra rychle snažila vstát.

Zastavil ji tlumený hlas. „Ne… prosím. Chtěl jsem vám dát jenom tohle.“

Skrz závoj slz uviděla tmavou postavu Toma Severina, který se zastavil na schodu pod ní s dvěma sklenkami chlazeného šampaňského v rukou. Jednu jí podával.

Cassandra po ní užuž chtěla sáhnout, ale zaváhala. „Nemám pít šampaňské, pokud není smíchané s punčem.“

Jeden koutek širokých úst se mu zvedl v úsměvu. „Já to na vás neřeknu.“

Cassandra vděčně přijala sklenku a napila se. Studené šumění bylo báječné, uvolnilo suché svírání v hrdle.

„Děkuju,“ zašeptala.

Lehce se uklonil a měl se k odchodu.

„Počkejte,“ vyhrkla Cassandra, ačkoliv si nebyla jistá, zda chce, aby zůstal, nebo odešel.

Pan Severin se otočil zpátky k ní s tázavým pohledem.

Během jejich krátkého setkání v hudebním salonku byla Cassandra příliš rozrušená, než aby si ho nějak zvlášť všimla. Počínal si velice divně, když tak vyskočil a nabídl sňatek úplně cizí osobě. Taky byla hanbou bez sebe, že vyslechl její slzavé svěřování Westovi, zvlášť tu část, jak jí museli povolit šaty.

Teď však bylo nemožné nevšimnout si, jak je velice pohledný, vysoký a elegantně štíhlý, s tmavými vlasy, čistou světlou pletí a hustým obočím, mírně ďábelsky našikmeným. Kdyby měla soudit jeho rysy jednotlivě – dlouhý nos, široká ústa, úzké oči, ostře řezané lícní kosti a bradu – nečekala by, že bude tak přitažlivý. Ale když se to poskládalo dohromady, byl jeho zevnějšek jaksi úchvatný a zajímavý způsobem, který jí utkvíval v paměti daleko déle než konvenční pohlednost.

„Klidně si přisedněte,“ uslyšela Cassandra svůj hlas.

Severin zaváhal. „Chcete to?“ překvapil ji otázkou.

Cassandra se nad tím musela zamyslet. „Nevím jistě,“ přiznala. „Nechci být sama… ale ani nijak zvlášť nechci být s někým.“

„Pak jsem tedy ideální řešení.“ Spustil se vedle ní. „Mně můžete říkat, co chcete, netvořím si žádné morální úsudky.“

Cassandra hned neodpovídala, na okamžik ji rozptýlily jeho oči. Byly modré se zářivě zelenými skvrnkami kolem zorniček, ale jedna duhovka obsahovala mnohem víc zeleně než druhá.

„Každý si tvoří úsudky,“ zareagovala na jeho prohlášení.

„Já ne. Můj smysl pro to, co je správné a špatné, se liší od většiny lidí. Dalo by se říct, že jsem morální nihilista.“

„Co to je?“

„Někdo, kdo věří, že nic není z podstaty správné ani špatné.“

„Ale to je hrůza,“ zvolala.

„Já vím,“ zatvářil se omluvně.

Nějaká jemně vychovaná mladá dáma by se patrně ocitla v šoku, ale Cassandra byla na nekonvenční lidi zvyklá. Vyrůstala s Pandorou, jejíž roztěkané a občas bláznivě přeskakující myšlenky oživovaly jinak nesnesitelný život v ústraní. Po pravdě řečeno, pan Severin v sobě měl jakousi skrytou energii, která jí Pandoru trochu připomínala. Bylo mu to vidět na očích, to rtuťovité fungování mysli, která ubíhala rychlejším tempem než u ostatních lidí.

Po dalším doušku šampaňského se Cassandře ulevilo při zjištění, že nutkání k pláči už pominulo a může zase normálně dýchat.

„Vy prý máte být génius, že?“ vybavila se jí debata mezi Devonem, Westem a panem Winterbornem, kteří se všichni se Severinem přátelili. Shodli se na tom, že železniční magnát má nejgeniálnější obchodní uvažování ze všech jejich známých. „Inteligentní lidé někdy dokážou udělat z něčeho jednoduchého něco velmi složitého. Možná právě proto máte problém s tím, co je správné a špatné.“

Pousmál se. „Nejsem génius.“

„Jste skromný,“ poznamenala.

„Vůbec nejsem skromný.“ Pan Severin dopil zbytek svého šampaňského, odložil sklenku a otočil se čelem k ní. „Mám nadprůměrný intelekt a fotografickou paměť. Ale to ze mě ještě génia nedělá.“

„Moc zajímavé,“ opáčila Cassandra nejistě a přitom si říkala: I propána… další podivnost. „Vy si děláte v duchu fotografie?“

Rty se mu zacukaly, jako by jí četl myšlenky. „To ne. Uchovávám si informace snáz v podobě obrazů. Některé věci – mapy nebo časové rozpisy, stránky z knih – si umím vybavit do naprostých detailů, jako bych se díval na obraz. Pamatuju si uspořádání nábytku a obrazy na stěnách skoro každého domu, který jsem kdy navštívil. Každičké slovo každé smlouvy, co jsem kdy podepsal, a obchodní dohody, které jsem vyjednal, jsou tady.“ Poklepal si dlouhým prstem na spánek.

„Žertujete?“ užasla Cassandra.

„Naneštěstí ne.“

„Co je na tom pro všechno na světě za neštěstí být inteligentní?“

„No, to je právě ten problém: vybavovat si obrovská množství informací ještě neznamená, že jste inteligentní. Záleží na tom, jak s těmi informacemi naložíte.“ Na tváři mu vytanul sarkastický výraz. „Když si mozek pamatuje příliš mnoho věcí, není efektivní. Existuje určité množství informací, které máme zapomenout, protože je nepotřebujeme nebo protože nám překážejí. Ale já si pamatuju kromě úspěchů taky všechny nevydařené pokusy. Všechny chyby a negativní výsledky. Někdy je to jako uvíznout v prašné bouři – kolem mě létá příliš mnoho smetí, než abych viděl jasně.“

„Zní to dost únavně mít fotografickou paměť. Ale přesto jste jí skvěle využil. Člověk vás opravdu nemůže litovat.“

Zazubil se a svěsil hlavu. „Nejspíš ne.“

Cassandra dopila poslední kapky šampaňského a odložila sklenku. „Pane Severine, smím se zeptat na něco osobního?“

„Samozřejmě.“

„Proč jste se nabídl za mou ústřici?“ Do tváře jí stoupal horký ruměnec. „Protože jsem hezká?“

Zvedl hlavu. „Částečně,“ připustil bez náznaku studu. „Ale taky se mi líbilo, co jste říkala – že nikdy do nikoho nerýpete, ani neboucháte dveřmi, a nehledáte lásku. Já taky ne.“ Odmlčel se, živé oči upíral do jejích. „Myslím, že bychom se k sobě dobře hodili.“

„Nemyslela jsem to tak, že nestojím o lásku,“ namítla Cassandra. „Myslela jsem to jen tak, že bych byla ochotná nechat lásku vznikat až časem. Abych se vyjádřila jasně, chci manžela, který by taky dokázal mou lásku opětovat.“

Pan Severin s odpovědí nespěchal. „Co kdybyste měla manžela, který by sice nebyl hezký, ale ani docela ošklivý, a k tomu hodně bohatý? Co kdyby byl laskavý a ohleduplný a dal vám všechno, o co byste si řekla – paláce, šperky, cesty do zahraničí, vlastní soukromou jachtu a luxusní železniční vagon? Co kdyby byl výjimečně dobrý v…“ Odmlčel se a zřejmě si rozmyslel to, co měl původně v úmyslu říct. „Co kdyby byl vaším ochráncem a přítelem? Opravdu by bylo tak důležité, jestli vás dokáže milovat?“

„Proč by to nedokázal?“ zeptala se Cassandra, zaujatá a rozrušená. „Copak vůbec nemá srdce?“

„Ne, srdce má, ale nikdy takhle nefungovalo. Je… zamrzlé.“

„Odkdy?“

Krátce se zamyslel. „Od narození?“ navrhl.

„Srdce nezamrzají od počátku,“ opáčila Cassandra moudře. „Něco vás potkalo.“

Pan Severin ji obdařil maličko posměšným pohledem. „Odkud toho tolik víte o srdci?“

„Četla jsem romány…,“ začala Cassandra vážně a rozmrzelo ji, když uslyšela jeho tichý smích. „Mnoho románů. Myslíte, že čtením románů se člověk nemůže nic naučit?“

„Nic, co by opravdu platilo pro život.“ V modrozelených očích se však skrývala přátelská jiskra, jako by mu připadala okouzlující.

„Ale romány jsou o životě. Román může obsahovat víc pravdy než tisíc novinových článků nebo vědeckých referátů. Umožní vám představit si aspoň na chvilku, že jste někdo jiný – a pak víc porozumíte lidem, kteří jsou odlišní.“

To, jak jí naslouchal, bylo velice lichotivé, tak pečlivě a zaujatě, jako by sbíral její slova jako květiny, které si vylisuje v knize. „Máte pravdu,“ řekl. „Vidím, že si budu muset jeden přečíst. Doporučíte mi nějaký?“

„To bych si netroufla. Neznám váš vkus.“

„Mám rád vlaky, lodě, stroje a vysoké budovy. Zamlouvá se mi představa cestování na nová místa, ačkoliv nikdy nemám čas se někam vypravit. Nemám rád sentiment ani romantiku. Dějiny mě uspávají. Nevěřím na zázraky, anděly ani duchy.“ Upřel na ni vyčkávavý pohled, jako by jí právě předložil výzvu.

„Hmm.“ Cassandra dumala nad tím, jaký román by ho mohl oslovit. „Budu se nad tím muset trochu zamyslet. Chci vám doporučit něco, co vás určitě bude bavit.“

Pan Severin se usmál, maličká souhvězdí odražených světel lustru se mu zatřpytila v očích. „Když už jsem vám pověděl o svém vkusu… Jaký je ten váš?“

Cassandra sklopila oči k rukám sepjatým v klíně. „Mám ráda hlavně triviální věci,“ zasmála se omluvně. „Ruční práce, jako je vyšívání, pletení a šití. Trochu kreslím a maluju. Mám ráda odpolední zdřímnutí a svačinu a líné procházky za letního dne a četbu knih za deštivého odpoledne. Nemám žádná zvláštní nadání ani velkolepé ambice. Ale ráda bych jednou měla vlastní rodinu a… chci pomáhat jiným lidem daleko víc, než jsem schopná teď. Nosím košíky jídla a léky nájemcům a známým ve vesnici, jenže to nestačí. Chci poskytovat skutečnou pomoc lidem, kteří ji potřebují.“ Krátce vzdychla. „Nejspíš to není moc zajímavé. Pandora je to zajímavé, zábavné dvojče, to, co si lidé pamatují. Já jsem vždycky byla… No, ta, co není Pandora.“ V tichu, jež následovalo, rozhněvaně vzhlédla. „Nevím, proč jsem vám to teď všechno pověděla. Asi je to tím šampaňským. Mohl byste na to prosím zapomenout?“

„Ani kdybych chtěl,“ opáčil vlídně. „Což nechci.“

„Safra.“ Cassandra se zamračila, zvedla prázdnou sklenku, vstala a upravila si sukni.

Pan Severin rovněž zvedl sklenku a vstal. „Ale nemusíte se obávat,“ prohlásil. „Mně můžete říkat, co chcete. Jsem vaše ústřice.“

Než se stihla ovládnout, uniklo jí polekané zahihňání. „Prosím, to neříkejte. Nic takového nejste.“

„Můžete si vybrat jiné slovo, jestli chcete.“ Pan Severin jí nastavil rámě, aby ji doprovodil dolů po schodech. „Ale pravda je taková, že kdybyste někdy něco potřebovala – jakoukoli laskavost či službu, velkou nebo malou – pošlete pro mě. Žádné vyptávání, žádné závazky. Budete si to pamatovat?“

Cassandra zaváhala, než se do něj zavěsila. „Budu si to pamatovat.“ Cestou do přízemí se nechápavě zeptala: „Ale proč byste něco takového sliboval?“

„Vám se nestalo, že se vám něco nebo někdo hned zalíbilo, aniž jste přesně věděla proč, měla jste však pocit, že důvody objevíte později?“

Nemohla se ubránit úsměvu a myšlence: Ano, po pravdě řečeno, stalo. Zrovna teď. Nicméně bylo by příliš smělé říct to nahlas, a kromě toho by byla chyba ho povzbuzovat. „Ráda vás budu považovat za přítele, pane Severine. Ale obávám se, že sňatek nikdy nebude možný. Nehodíme se k sobě. Mohla bych vám vyhovovat jen v těch nejpovrchnějších ohledech.“

„To bych byl rád,“ odpověděl. „Povrchní vztahy mám nejraději.“

Na rtech jí vytanul lítostivý úsměv. „Pane Severine, nemohl byste mi dát život, o jakém jsem vždycky snila.“

„Doufám, že se vaše sny uskuteční, mylady. Ale pokud ne, mohl bych vám nabídnout několik velmi uspokojivých náhražek.“

„Nemohl, pokud máte zamrzlé srdce,“ podotkla Cassandra.

Pan Severin se široce usmál a neodpověděl. Ale jak se blížili k poslednímu schodu, uslyšela jeho zádumčivý, téměř nechápavý tichý hlas.

„Abych řekl pravdu… myslím, že právě trochu roztálo.“

Kapitola 3

Ačkoliv si Cassandra udržovala během neformální bufetové snídaně od pana Severina obezřetnou vzdálenost, nemohla se ubránit kradmým pohledům, když se vmísil mezi ostatní hosty. Choval se uvolněně a tiše a nijak se nesnažil upoutávat na sebe pozornost. Ale i kdyby Cassandra nevěděla, kým je, připadalo by jí, že je na něm něco velice mimořádného. Působil chytře a sebejistě, vyzařovala z něj pozornost predátora. Takhle vypadá mocný muž, říkala si, když ho viděla mluvit s panem Winterbornem, který budil stejný dojem. Velmi se lišili od mužů z její společenské třídy, vychovávaných od narození v souladu s prastarými tradicemi a kodexy chování.

Muži jako Severin a Winterborne byli prostého původu, ale přišli k majetku vlastními silami. Naneštěstí nebudilo ve vyšších kruzích nic větší posměch a nelibost než bezostyšná cesta za ziskem. Muž musel nabýt jmění diskrétně a předstírat, že k němu přišel nepřímo.

Nikoli poprvé se Cassandra přistihla při přání, aby takzvané „nerovné sňatky“ nebyly ve vyšší společnosti v takovém opovržení. Během své první společenské sezony se v Londýně setkala s téměř všemi přijatelnými pány ze svých vrstev, a když odečetla zarputilé staré mládence, jakož i ty, kteří byli příliš staří nebo churaví pro manželství, zbyly jich k úvaze nanejvýš dva tucty. Před koncem sezony obdržela pět nabídek k sňatku, z nichž žádnou nepřijala. To rozladilo její patronku lady Berwickovou, která ji varovala, že by mohla skončit stejně jako její sestra Helen.

„Mohla se provdat za kohokoli,“ prohlásila tehdy lady Berwicková kysele. „Ale ještě než sezona začala, promrhala všechen svůj potenciál a vzala si syna velšského hokynáře.“

Což bylo maličko nespravedlivé, protože pan Winterborne byl skvělý muž a miloval Helen tělem i duší. Také byl nesmírně bohatý, protože z otcova hokynářství vybudoval největší obchodní dům na světě. Nicméně pokud šlo o reakci společnosti, měla lady Berwicková pravdu. V soukromých salonech se povídalo, že Helen její sňatek degradoval. Nejvyšší kruhy by Winterborneovy nikdy úplně neakceptovaly. Naštěstí byla Helen tak zářivě šťastná, že jí to bylo jedno.

Mně by nevadilo provdat se pod svou úroveň, kdybych byla zamilovaná, říkala si Cassandra. Vůbec ne. Ale naneštěstí pravá láska jako by nikdy nepotkala toho, kdo ji hledá. Láska je vtipálek, raději přepadá lidi, kteří jsou zaneprázdněni jinými věcmi.

Vedle ní se objevila lady Berwicková. „Cassandro.“ Starší žena byla vysoká a majestátní jako čtyřstěžňová plachetnice. Nikdo by ji nemohl označit za veselou. Obvykle měla ve tváři výraz člověka, který právě našel v džemu drobečky. Nicméně na ní bylo co obdivovat. Byla pragmatička, nikdy nebojovala proti ničemu, co se nedalo změnit, dosahovala však svých cílů silou vůle a vytrvalostí.

„Proč nesedíte u některého stolu s hosty?“ otázala se lady Berwicková.

Cassandra pokrčila rameny a stydlivě odpověděla: „Padla na mě po Pandořině odjezdu trochu melancholie.“

Pronikavé oči starší ženy zněžněly. „Příště je řada na vás, má milá. A zamýšlím pro vás ještě lepší partii, než udělala vaše sestra.“ Významně mžikla pohledem ke vzdálenému stolu, kde seděl lord Foxhall s několika společníky. „Jako dědic lorda Westcliffa bude mít jednou Foxhall nejstarší a nejdůstojnější titul v zemi. Společensky převýší všechny, dokonce i St. Vincenta. Provdáte se za něj a budete mít jednoho krásného dne přednost i před svou sestrou, až se bude usedat ke slavnostní tabuli.“

„To by byla Pandora nadšená,“ usmála se Cassandra při představě svého nezbedného dvojčete. „Měla by příležitost šeptat mi za zády urážky, až bych se nemohla otočit a reagovat.“

Lady Berwickové to zřejmě zábavné nepřipadalo. „Pandora se vždycky bránila mému vedení,“ konstatovala stroze. „Nicméně se jí jaksi podařilo dobře se provdat a vám se to podaří také. Pojďte, budeme konverzovat s lordem Foxhallem a jeho bratrem, panem Marsdenem, který je také skvělý kandidát na manželství.“

Cassandra se v duchu přikrčila při představě upjatého hovoru s oběma bratry pod bdělým dohledem lady Berwickové. „Madam,“ pronesla zdráhavě, „už oba pány znám a připadali mi docela zdvořilí. Ale nemyslím, že by se některý z nich ke mně hodil, ani já k němu.“

„Pročpak ne?“

„Ach… jsou oba takoví… sportovci. Mají rádi lov, jízdu na koni, rybaření, sporty v přírodě a takové ty mužské soutěže…“ Hlas se jí vytratil a udělala drobnou komickou grimasu.

„Marsdenovo plémě je divoké,“ souhlasila lady Berwicková s náznakem nelibosti, „což mají nepochybně po matce. Je to Američanka, víte. Nicméně všem se dostalo úctyhodné výchovy a vzdělání a Westcliffovo jmění je nevyčíslitelné.“

Cassandra se rozhodla jednat přímo. „Jsem si jistá, že bych se nikdy nemohla zamilovat do lorda Foxhalla, ani do jeho bratra.“

„Jak už jsem vám říkala, to je irelevantní.“

„Pro mě ne.“

„Sňatek z lásky není o nic pevnější než ten pošetilý sněhový dezert, co máte tak ráda – kousek cukrové pěny ve sladké omáčce, který člověk honí lžičkou po talíři, dokud se nerozplyne.“

„Ale madam, přece nejste proti sňatku z lásky, pokud je pán ve všech ostatních ohledech vhodný?“

„Věru, jsem proti. Když manželské spojení začíná láskou, nevyhnutelně přijde zklamání. Ale sňatek na základě společných zájmů spolu se sympatiemi s největší pravděpodobností mívá za následek stabilní a produktivní manželství.“

„To není moc romantická vyhlídka,“ odvážila se poznamenat Cassandra.

„Dneska je až příliš mnoho slečen romantických, a moc jim to škodí. Romantika zastírá úsudek a uvolňuje tkanice korzetu.“

Cassandra lítostivě vzdychla. „Kéž bych si je mohla uvolnit já.“ Už se nemohla dočkat, až po tomhle nekonečném bufetu vyběhne nahoru a převlékne se do běžného korzetu a pohodlných denních šatů.

Lady Berwicková ji obdařila láskyplným, ale káravým pohledem. „Méně sladkostí k čaji, Cassandro. Neuškodilo by vám trochu zeštíhlet, než začne společenská sezona.“

Cassandra přikývla a zarděla se studem.

„Tohle je pro vás nebezpečná doba, má milá,“ pokračovala lady Berwicková tiše. „Vaše první společenská sezona byla triumf. Uznali vás za ohromnou krásku, což vzbudilo mnoho obdivu i závisti. Nicméně tím, že jste odmítla všechny ty nabídky k sňatku, byste si mohla vysloužit obvinění z pýchy a marnivosti a vzbudit dojem, že si ráda zahráváte s mužskými srdci. Samozřejmě, nic nemůže být vzdálenější pravdě – ale londýnské společnosti jen zřídkakdy záleží na tom, co je pravda. Klepy plodí lži. Udělala byste dobře, kdybyste v  příští sezoně přijala nabídku nějakého vhodného pána – čím dřív, tím líp.“

Kapitola 4

„Obávám se, že odpověď zní ne,“ pronesl Devon, lord Trenear, rozmrzelý tím, že se nalézá ve své pracovně u brandy se Severinem, místo aby spočíval na loži se svou ženou.

„Ale Helen jsi dal Winterborneovi,“ protestoval Severin. „Nemůžu přece být horší partie než on.“

Když svatební snídaně skončila, následoval odpočinkový a neformální den, atmosféra se uvolnila, jako když se rozšněrují střevíce. Hosté se rozptýlili do skupin, někteří se vydali na procházku nebo na vyjížďku kočárem, další se bavili tenisem nebo bowlingem, zatímco jiní odpočívali ve svých pokojích. Devonova drobná rusovlasá manželka Kathleen mu předtím provokativně pošeptala do ucha, že by si s ní mohl jít nahoru zdřímnout, kteroužto představu přijal s ohromným nadšením.

Na schodech mu však zastoupil cestu Tom Severin se žádostí o rozhovor mezi čtyřma očima. Devona vůbec nepřekvapilo zjištění, co si přítel přeje. Vždycky tušil, že k tomu dojde, jen co Severin jakožto dychtivý sběratel krásných věcí pozná Cassandru.

„Helen jsem Winterborneovi nedal,“ opáčil Devon. „Oba se chtěli vzít a…“ Zarazil se a krátce vzdychl. „Ne, to není tak docela pravda.“ Zamračil se a přistoupil k řadě třpytivých oken, rozdělených do mnoha tabulek a zasazených v hlubokém výklenku obloženém dřevem.

Před dvěma roky, když Devon nečekaně zdědil hraběcí titul, stal se také poručníkem tří sester Ravenelových. První, co ho napadlo, bylo provdat sestry co nejrychleji, ideálně za bohaté muže, kteří by za takovou výsadu štědře zaplatili. Když se však Devon seznámil s Helen, Pandorou a Cassandrou, začalo mu docházet, že na něj spoléhají a je jeho úkolem dbát o jejich zájmy.

„Severine,“ řekl opatrně, „před dvěma roky jsem měl tu neuvěřitelnou aroganci nabídnout ruku Helen Rhysu Winterborneovi, jako by byla jednohubka na podnose.“

„Ano, já vím. Můžu si vzít taky?“

Devon otázku ignoroval. „Jde o to, že jsem to neměl udělat.“ Ústa se mu zkřivila sebeironií. „Od té doby jsem nabyl dojmu, že ženy jsou skutečně myslící a cítící bytosti s nadějemi a sny.“

„Můžu si dovolit Cassandřiny naděje a sny,“ opáčil Severin promptně. „Všechny. Můžu si dovolit naděje a sny, na které ještě ani nepomyslela.“

Devon zavrtěl hlavou. „Hodně toho o Cassandře a jejích sestrách nevíš. Jejich výchova byla… neobvyklá.“

Severin se na něj pozorně zadíval. „Podle toho, co jsem slyšel, žily v izolaci na venkově.“

„,V izolaci‘, tak se to dá taky nazvat. Přesněji řečeno byly zanedbávané. Uvězněné na venkovském panství a doslova zapomenuté. Veškerou pozornost, na kterou jejich rodičům zbýval čas při tom, jak se věnovali svým sobeckým radovánkám, věnovali svému jedinému synu Theovi. A ten se i potom, co zdědil titul, ani nenamáhal dopřát žádné z dívek společenskou sezonu.“

Devon přistoupil k otevřené skříňce, zabudované do výklenku na druhé straně pracovny. Na poličkách bylo vystaveno několik okrasných předmětů: starožitná dóza na šňupací tabák zdobená drahokamy, sbírka zarámovaných miniaturních portrétů, vykládaná skříňka na doutníky… a trojice maličkých ptáčků králíčků obecných, hřadujících na větvičce ve vakuové izolaci skleněné kopule.

„V domě není ani jeden předmět,“ poznamenal Devon, „který bych nenáviděl víc než tenhle. Podle hospodyně ho měl hrabě vždycky ve své pracovně. Buď ho ta symbolika bavila, nebo ji nechápal: nemůžu se rozhodnout, co je ohavnější.“

Severinův pozorný pohled přejel od dekorace k Devonově tváři. „Není každý tak sentimentální jako ty, Treneare,“ podotkl suše.

„Dal jsem sám sobě slib: až se Cassandra šťastně provdá, tak to rozmlátím.“

„Tvé přání se splní.“

„Řekl jsem šťastně provdá.“ Devon se otočil, opřel se ramenem o skříňku a paže si založil na hrudi. „Po létech odmítání ze strany těch, kteří ji měli milovat, potřebuje Cassandra lidskou blízkost a pozornost. Potřebuje náklonnost, Tome.“

„Náklonnost umím,“ protestoval Severin.

Devon rozhořčeně zavrtěl hlavou. „Nakonec by ti připadalo, že tě dusí – že ti překáží – ochladl bys k ní a pak bych tě musel zabít. A pak bych tě musel přivést k životu kvůli Westovi, aby tě mohl zabít i on.“ Devon se odmlčel, nevěděl, jak formulovat, jak veskrze špatné by takové párování bylo. „Znáš desítky krásných žen, které by se za tebe na místě provdaly, kdyby sis řekl. Každá z nich by posloužila tvým záměrům. Na tuhle zapomeň. Cassandra se chce provdat z lásky.“

„Co zaručuje láska?“ ušklíbl se Severin. „Kolik ukrutností bylo spácháno ve jménu lásky? Po staletí byly ženy zneužívány a zrazovány ze strany mužů, kteří tvrdili, že je milují. Podle mého názoru by ženě daleko víc prospělo diverzifikované investiční portfolio než láska.“

Devon přimhouřil oči. „Varuju tě, jestli s tím nepřestaneš, skončí to pravým hákem do brady. Manželka na mě čeká nahoře, abychom si zdřímli.“

„Jak může dospělý člověk ve dne spát? Proč vůbec o něco takového stojíš?“

„Neměl jsem v plánu spát,“ opáčil Devon stroze.

„Aha. No, rád bych si taky zdříml s manželkou. Po pravdě řečeno bych si rád zdříml pravidelně a pěkně důkladně.“

„Proč si neopatříš milenku?“

„Milenka je krátkodobé řešení dlouhodobého problému. Manželka je úspornější a víc po ruce a taky produkuje legitimní potomky, ne bastardy. A co víc, Cassandra by byla takovou manželkou, s jakou bych opravdu chtěl spát.“ Severin vyčetl z Devonova výrazu odmítnutí a rychle dodal: „Žádám jen o možnost seznámení. Pokud je k tomu ochotná. Dovol mi párkrát navštívit rodinu, až se vrátíte do Londýna. Pokud se ukáže, že mě radši nevidí, udržím si odstup.“

„Cassandra má právo na vlastní úsudek. Ale já jí poradím podle svých nejlepších schopností – a můj názor se nezmění. Tenhle sňatek by byl chyba ze strany vás obou.“

Severin ho pozoroval s čelem mírně svraštělým obavou. „Má to něco společného s tou nájemní smlouvou? Měl bych se za ni omluvit?“

Devon byl na vážkách mezi smíchem a prve zmiňovaným pravým hákem. „Na to se ptej jenom sám sebe.“

Nikdy nezapomene na pekelné vyjednávání se Severinem před dvěma roky o nájemní smlouvě, která umožnila Severinovi vybudovat železniční koleje přes cíp pozemků panství. Severin dokázal uvažovat desetkrát rychleji než většina lidí a pamatoval si sakra všechno. Velice rád pošťuchoval, uhýbal a unikal, to vše jen čistě pro zábavu z toho, jak vyváděl protivníka z rovnováhy. To duševní cvičení vyčerpalo a rozzuřilo všechny včetně právníků a nejprotivnější bylo zjištění, že Severin sám se nesmírně dobře baví.

Čistě jen ze zarputilé tvrdohlavosti se tehdy Devonovi podařilo udržet si pozici a skončit s uspokojivou dohodou. Teprve později zjistil, jak nebezpečně málo chybělo, aby přišel o celé jmění v podobě těžebních práv z vlastní nemovitosti.

Nikoli poprvé se Devon v duchu ptal, jak je to možné, že se Severin umí tak dobře vyznat v lidech, a přesto jim tak málo rozumět. „Nebyla to zrovna jedna z tvých nejlepších chvilek,“ pronesl sardonicky.

Severin s ustaraným výrazem vstal a začal přecházet po místnosti. „Neuvažuju vždycky stejně jako ostatní,“ zahučel. „Vyjednávání je pro mě hra.“

„Já vím,“ řekl Devon. „Při těch jednáních bys neukázal karty o nic víc než při partii pokeru. Vždycky hraješ, abys vyhrál – proto jsi tak dobrý v tom, co děláš. Ale pro mě to zdaleka hra nebyla. Na tomhle panství žije dvě stě pachtýřských rodin. Potřebovali jsme příjem z toho lomu, abychom jim pomohli přežít. Bez něj jsme mohli zbankrotovat.“

Severin se zastavil u krbové římsy a podrbal se v krátce ostříhaných vlasech v týle. „Měl jsem brát v úvahu, že ten kontrakt by mohl znamenat pro tebe něco jiného než pro mě.“

Devon pokrčil rameny. „Nemáš si co dělat starosti o mé nájemce. Za ty nesu odpovědnost já.“

„Také nemám co škodit zájmům dobrého přítele.“ Severin na něj upřel pohled. „Omlouvám se za to, jak jsem tenkrát jednal.“

Právě v takových chvílích si Devon uvědomoval, jak zřídkakdy se Severin dívá jemu nebo komukoli jinému do očí déle než vteřinu. Jako by šetřil okamžiky spojení, dávkoval je, jako by pro něj představovaly nějaké nebezpečí.

„Už je to odpuštěno,“ odpověděl Devon prostě.

Severin však byl zřejmě odhodlaný pokračovat. „Vrátil bych ti ta těžební práva, hned jak bych pochopil, že to ohrožuje tvoje panství. To neříkám, protože nám zájem o Cassandru. Myslím to vážně.“

Za deset let, co se znali, se Severin omluvil Devonovi nanejvýš půltuctukrát. Jak Severinovo jmění a moc narůstaly, jeho ochota projevit pokoru tomu přímo úměrně klesala.

Devon si vzpomněl na ten večer, kdy se seznámili v zapadlé londýnské krčmě. Toho dne se West objevil na prahu Devonova bytu se zprávou, že ho právě vyloučili z Oxfordu, protože založil požár ve svém pokoji. Rozzuřený a zároveň ustaraný Devon odvlekl mladšího bratra do nejtemnějšího koutu krčmy, kde rozmlouvali a hádali se nad džbánky piva.

Nečekaně se do soukromého rozhovoru vložil cizí člověk. „Měl byste mu gratulovat,“ zazněl chladný, sebejistý hlas od sousedního stolu, „a ne ho dusit.“

Devon tehdy pohlédl na tmavovlasého chlapíka, sedícího u stolu pivních brachů, kteří všichni sborem hulákali populární pijáckou píseň. Mladík byl šlachovitý a hubený jako tyčka, s vysedlými lícními kostmi a pronikavýma očima.

„Gratulovat k čemu?“ vyštěkl Devon. „Ke dvěma rokům promarněného vzdělání?“

„Lepší než čtyři roky promarněného vzdělání.“ Muž se rozhodl opustit své druhy a přitáhl si židli ke stolu Ravenelových, aniž požádal o svolení. „Tohle je pravda, kterou nikdo nechce přiznat: nejméně osmdesát procent toho, co se učí na univerzitě, je jaksepatří k nepotřebě. Zbývajících dvacet procent je užitečných, pokud studujete nějaký konkrétní vědecký nebo technický obor. Protože však váš bratr očividně nikdy nebude lékařem ani matematikem, právě si ušetřil spoustu času a peněz.“

West na cizince tupě zíral. „Buď máte každé oko jinak barevné,“ poznamenal, „nebo jsem opilejší, než jsem myslel.“

„No, jste opilý jak motyka,“ ujistil ho muž přívětivě. „Ale ano, každé má jinou barvu: trpím heterochromií.“

„Je to nakažlivé?“ zeptal se West.

Cizinec se zazubil. „Ne, dostal jsem pecku do oka, když mi bylo dvanáct.“

Tím mužem byl samozřejmě Tom Severin, který dobrovolně opustil cambridgeskou univerzitu, protože se mu nechtělo navštěvovat přednášky, o nichž usoudil, že jsou irelevantní. Chtěl se učit jen věcem, které mu pomůžou vydělat peníze. Nikdo – a ze všech nejméně Tom – nepochyboval o tom, že se jednoho krásného dne stane mimořádně úspěšným obchodníkem.

Zda však dosáhne úspěchu i jako lidská bytost, to dosud nebylo rozhodnuto.

Dnes je Severin nějak jiný, říkal si Devon. Vypadá, jako by uvízl někde v cizině bez mapy. „Co je s tebou, Tome?“ zeptal se s náznakem starostlivosti. „Proč tu vlastně jsi?“

Severinova obvyklá odpověď by byla uštěpačná a vtipná. Místo toho však nepřítomně odpověděl: „Já nevím.“

„Máš problém s některým svým podnikem?“

„Ne, ne,“ opáčil Severin s nádechem nedůtklivosti. „Všem se daří skvěle.“

„Tak tedy zdraví?“

„Ne. Jenomže poslední dobou… jako bych chtěl něco, co nemám. Ale nevím, co to je. A to není možné. Mám všechno.“

Devon potlačil sarkastický úsměv. Rozhovor vždycky začal být poněkud trýznivý, když se Severin, který měl ve zvyku udržovat si odstup od svých emocí, snažil některou z nich identifikovat. „Nemyslíš, že by to mohla být osamělost?“ nadhodil.

„Ne, ta to není.“ Severin se zatvářil zádumčivě. „Jak se tomu říká, když ti všechno připadá nudné a nesmyslné, a dokonce i lidé, které dobře znáš, jsou jako cizinci?“

„Osamělost,“ potvrdil Devon bezvýrazně.

„Krucinál. To už je šest.“

„Šest čeho?“ zeptal se Devon nechápavě.

„Emocí. Nikdy jsem neměl víc než pět emocí, a už tak je dost těžké je zvládnout. Ať mě vezme čert, jestli přidám další.“

Devon potřásl hlavou a došel si pro svou sklenku brandy. „Nechci vědět, kterých pět emocí to máš,“ řekl. „Odpověď by ve mně určitě budila obavy.“

Rozhovor přerušilo diskrétní zaklepání na pootevřené dveře pracovny.

„Co je?“ zeptal se Devon.

Sims, obstarožní majordomus, zůstal stát na prahu. Jeho výraz byl neproniknutelný jako vždy, ale mrkal rychlejším tempem než obvykle a lokty pevně tiskl k bokům. Protože Sims by nehnul ani brvou, i kdyby se do domovních dveří dobývali Vikingové, tato nenápadná znamení nevěstila nic menšího než katastrofu.

„Prosím za prominutí, mylorde, ale považuji za nezbytné otázat se, zda snad nevíte, kde se nalézá pan Ravenel.“

„Říkal něco o orání strniště na polích s tuřínem,“ odpověděl Devon. „Ale nevím, jestli myslel domácí farmu, nebo pozemky nějakého pachtýře.“

„S vaším dovolením, mylorde, vyšlu lokaje, aby ho vyhledal. Potřebujeme jeho radu ohledně neblahé situace v kuchyni.“

„Jaké neblahé situace?“

„Podle kuchařky začal kotel v kuchyni strašidelně rachotit a bouchat, přibližně před hodinou. Do vzduchu vyletěla nějaká kovová součástka, jako by byla vystřelená z děla.“

Devon vytřeštil oči a zaklel.

„Vskutku, mylorde,“ opáčil Sims.

Problémy s kuchyňským kotlem nebylo radno brát na lehkou váhu. Smrtící exploze, způsobené vadnou instalací nebo špatnou manipulací, byly v novinách na běžném pořádku.

„Stalo se někomu něco?“ zeptal se Devon.

„Naštěstí ne, pane. Oheň v něm už je uhašený a ventil vedoucí do trubek uzavřený. Bohužel je mistr instalatér na dovolené a nejbližší pak až v Altonu. Mám poslat lokaje…“

„Počkat,“ přerušil ho Severin rázně. „Který ventil? Ten, co přivádí studenou vodu, nebo zpětný?“

„To bohužel nevím, pane.“

Devon ostře pohlédl na Severina.

Severinova ústa se zvlnila chmurným úsměvem. „Kdyby mělo něco vybouchnout,“ odpověděl na nevyřčenou otázku, „už by se to stalo. Ale radši mi to ukažte.“

Devon byl rád, že jeho přítel je odborníkem na mechaniku parních strojů a pravděpodobně by uměl sestrojit kotel i poslepu, a tak s ním zamířil dolů.

V kuchyni kypěl čilý ruch, sloužící pobíhali sem a tam s košíky ze zahrady a bedničkami z ledárny a ze sklepa.

„Připravíme německý bramborový salát,“ sdělovala kuchařka zasmušile hospodyni, která si dělala poznámky. „Budeme ho podávat s hovězím, šunkou, jazykem a telecí galantinou. Jako přílohu studené omáčky s kaviárem, ředkvičkami, olivami a celerem na ledu…“ Kuchařka zpozorovala Devona, otočila se a udělala pukrle. „Mylorde,“ zvolala a viditelně přitom bojovala se slzami, „je to pohroma. Zrovna dneska přijít o sporák! Budeme muset změnit večerní menu na studený bufet.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hon na Cassandru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.