Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o. v roce 2020.

Nové sady 2

602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

tel. +420 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: září 2020

Formát elektronické knihy: EPUB

ISBN 978-80-7670-011-6

Vytvoření elektronické verze Drusala.cz, 2020

Papírové vydání:

Původní název: Das Wesen der Wüste. Wie der Sand in die Wüste kommt und weshalb die Dünen singen – die Entdeckung einer faszinierenden Welt od Michaela Martina a Sabine Wünschové

© 2019 Ludwig Verlag, Mnichov

Obchodní značka Verlagsgruppe Random House GmbH,
Mnichov, Německo

1. vydání

Přeložila: Marie Voslářová

Jazyková redakce: Ivo Michalík

Odborná redakce: Vojtěch Zavadil a Petr Pelikán

Sazba a úprava obálky: Kristýna Franková

Obálka: Eisele Grafik Design, Mnichov

Fotografie na obálce: Michael Martin (přední strana),
Jörg Reuther (zadní strana), Elfriede Martinová (zadní záložka)

Fotografie: Michael Martin, kromě: str. 20 Gerhard Martin,
str. 48 Achim Mende, str. 63, 114, 167 Elke Wallner, str. 255 Jörg Reuther; obrazová příloha: str. 28 dole Jörg Reuther, str. 45 dole Katja Kreder

Tisk a vazba: Tisk Centrum s.r.o., Moravany u Brna, Česká republika

ISBN: 978-80-88316-83-1

Knihy lze zakoupit se slevou 20 % přímo u nakladatele na www.knihykazda.cz nebo v knihkupectvích.

Mým rodičům Gerdě a Gerhardovi,
mým dětem Gině a Davidovi
a mé ženě Elly

„Skutečnou chuť vody poznáš v poušti.“

ŽIDOVSKÉ PŘÍSLOVÍ

„V poušti člověk vnímá plynutí času.“

ANTOINE DE SAINT-EXUPÉRY

Úvod

Pouště mnoha lidem připadají jako něco zvláštního a exotického, přitom ale celkově představují největší biom světa: pouště nebo polopouště tvoří celou třetinu pevniny. Připočteme-li polární oblasti, dojdeme dokonce skoro k padesáti procentům. Pouště tak pokrývají daleko větší plochy než deštné lesy, savany, stepi nebo pohoří. Neboli: pokud necháme stranou oceány a soustředíme se jen na pevninu, je naše Země vlastně skoro pouštní planeta. Přesto míváme o pouštích překvapivě omezené znalosti. V našem myšlenkovém světě, stejně jako ve filmech, knihách, fotokalendářích i jinde, zůstávají spíše stranou a nevěnujeme jim pozornost.

Proč tomu tak je? Souvisí to podle mě s tím, že jen málokterý Evropan někdy nějakou poušť navštívil, ačkoli tu největší máme prakticky za humny. Po zemi a po moři se na Saharu dostaneme za pouhé dva nebo tři dny. Letadlem dokonce už za pár hodin. Jenže když už někdo cestuje přes Středozemní moře, zajímají ho většinou spíš pláže než poušť. Ekonomicky a politicky pro nás africké země jako Alžírsko, Libye, Mauritánie, Niger, Mali, Čad nebo Súdán ještě před nemnoha lety nehrály skoro žádnou roli. Až během uprchlické krize se jim dostalo pozornosti jakožto tranzitním zemím a pronikly do obecného povědomí.

Nadále zůstává rozšířeno klišé, že v pouštích není nic kromě písku, že jsou „bezcenné“ – v důsledku čehož tyto oblasti musely v minulosti sloužit četným testům atomových zbraní, což se týká řady zemí od USA přes dnešní Alžírsko, Indii a Čínu až po Austrálii. Kácení deštných lesů budí velké protesty – a právem –, když se však kvůli těžbě nerostného bohatství zasazují rány pouštím, nikdo ani nemukne. Život v pouštích sice možná není tak bujný a intenzivní jako v deštných lesích nebo na savanách, fascinující je však úplně stejně.

Jakožto fanoušek pouští tvrdím: pouště tvoří krásnou, dechberoucí, okouzlující součást naší přírody. Zároveň aktivně podporuji úmluvu UNCCD, která má strašlivě krkolomný oficiální název „Úmluva OSN o boji proti desertifikaci v zemích postižených velkým suchem nebo desertifikací, zejména v Africe“, a činnost GEF (Globálního fondu životního prostředí). Obojí má za cíl bránit takzvané desertifikaci, tedy rozšiřování pouští. Zní to jako paradox? Ne, i řeka přece může být krásná, dokud se nevylije z břehů a nezačne pustošit okolí. V místech, kam pouště v dnešních klimatických podmínkách „patří“, tedy v oblastech působení pasátů a ve vnitrozemí velkých kontinentů, jsou zkrátka součástí naší Země. Avšak tam, kde se v důsledku lidských zásahů rozšiřují, protože jejich okraje zatěžuje příliš mnoho pasoucího se dobytka, vrtá se tam nadměrné množství studen, takže klesá hladina spodní vody, a kácí se příliš dřeva, tam je třeba poušť, potažmo člověka zarazit. Pouštní úmluva tedy nemíří proti pouštím jako takovým, ale proti pouštím vytvořeným lidmi, proti tomu, aby jich přibývalo na úkor polopouští a trnitých savan.

Proto mi také připadají zcela nesmyslné otázky jako: „K čemu jsou dobré pouště?“ Stejně tak bychom se mohli ptát: „K čemu je dobrý Himálaj?“ nebo „K čemu jsou dobré Alpy?“ Pouště mají právo na existenci stejně jako leccos jiného, co považujeme za zbytečné a neužitečné: jako komáři, štíři, bodláky nebo pampelišky.

Představy o pouštích bývají plné stereotypů: písek, duny, vedro a hadi. Nezní to zvlášť zajímavě, přesto nás pouště nenechávají tak docela v klidu. Spojujeme si s nimi všechno možné, od nudných pustin až po velká nebezpečí. Zpravidla si ale pouště představujeme zcela nesprávně. Písek je v nich spíš vzácný, stejně jako duny. Když už je, vypadá nesmírně různorodě. Jeho zrníčka mohou být kulatá, hranatá nebo oválná, různě velká, bílá, hnědá, černá, jedno- nebo vícebarevná… Sběratel písku Daniel Helber jednou v televizní soutěži Vsaďte se, že… správně určil pět druhů písku, které moderátor náhodně vybral z 250 vzorků ze 130 zemí.1 V současnosti má Daniel Helber ve své sbírce přes 7500 typů písku z více než 200 zemí.2 A je jen jedním z mnoha nadšenců. Sběratelé písku mají své spolky, speciální aukce, tematické časopisy, výstavy, burzy – a tak dále.

Pouště nejsou v žádném případě jednotvárné, mají nesčetné podoby. Nebezpečí, že člověk zabloudí a zemře žízní, je už díky GPS minulostí, a jestliže cestujeme ve správnou dobu, tedy v zimě, riziko písečných bouří se snižuje prakticky na nulu. Tehdy bývají v pouštích i příjemné teploty. Na hada cestovatel narazí spíš výjimečně, než že by šlo o každodenní nebezpečí. Za čtyřicet let cestování po pouštích celého světa jsem sice už několik exemplářů viděl, kritické střety by se však daly spočítat na prstech jedné ruky. Pokud v poušti něco hrozí, tak od lidí, od válčících etnických skupin, povstalců, pašeráků nebo islamistů. To však není problém pouští, ale lidí a regionů.

Pouště nabízejí celou škálu možností lidem nejrůznějších povah: na své si tu přijdou pěší turisté, vyznavači pobytů v přírodě, amatérští astronomové, dobrodruzi… Jogínům a milovníkům meditací slouží poušť jako kulisa bez rozptylujících podnětů, nábožensky založení lidé hledají v prázdnotě a tichu blízkost k Bohu, ti vystresovaní zase relaxaci. V tomto smyslu představuje poušť také projekční plochu našich přání a tužeb. Další z nás to do pouští táhne ze zcela profánních důvodů: závodníci rallye v náročném terénu testují své řidičské schopnosti, běžci maratonu zkoumají své hranice. Těžaře a ropné koncerny zajímá nerostné bohatství, výrobce solární energie zase především každoročních 350 slunečních dní. A v neposlední řadě jsou tu obyvatelé pouští, pro které se jedná o životní prostor, nic víc, ale ani nic míň.

Fascinace pouští

Někdy bych si přál mít literární nadání takového Antoina de Saint-Exupéryho, který poušť tak nádherně popsal ve svém románu Noční let nebo v autobiografické próze Země lidí. Jenže já žádný romanopisec nejsem, nanejvýš „střízlivý romantik“.

Fascinace, kterou ve mně poušť vyvolává – podobně jako v mnoha dalších lidech z našeho kulturního okruhu –, pramení z toho, že se tak radikálně liší od našeho vlastního prostředí a našeho života vůbec. Žijeme v nesmírně nepřehledných podmínkách. Ať už se snažíme zorientovat ve městech, v tarifech hromadné dopravy, ve stavebních předpisech, v houštině nejrůznějších nabídek zdravotního pojištění: vždycky je to složité. I evropská topografie je nepřehledná: hory, lesy, pole, louky, bažiny, jezera, všude vesnice, města, větrníky, sloupy vysokého napětí – a to všechno protkávají dálnice a silnice. Zkrátka přemíra infrastruktury, informací, nároků a výzev, ale také možností, kterým každý den čelíme.

Naše smysly navíc mučí téměř nepřetržitá záplava podnětů. Není ani nutné připomínat, co všechno k nám neustále doléhá: hlasy lidí a zvířat, burácení motorů, klaksony, skřípějící brzdy, hudba z cizích sluchátek, hlášení na nádražích, v dopravních prostředcích, v obchodních domech, šustění nedbale odhozeného papíru – abych uvedl jen pár příkladů. Podobné je to s vizuálními podněty. Odpočinek očím dopřáváme vlastně jen ve spánku. Po zbytek času na nás vteřinu co vteřinu dorážejí obrazy. Kam se podíváme, vidíme lidi, zvířata, budovy, auta, dopravní značky a reklamy, reklamy, reklamy. Všechny jsou pestrobarevné a velká část i pohyblivá. Tvrzení, že průměrný Němec denně narazí na pět tisíc reklam, je sice mediální mýtus, ale při realistickém odhadu se dostáváme na nějakých pět set až tisíc setkání s reklamou denně, podle toho, kolik času kdo z nás tráví u televize nebo surfováním na internetu.3 I to je děsivé číslo. Také nos má co dělat, neboť je vystaven nepřetržitým olfaktorickým atakům příjemných i nepříjemných pachů: namátkou lze zmínit deodoranty, parfémy, výfukové plyny nebo pot.

V poušti je toto všechno omezeno na minimum. Bývá jasná, přehledná, rozlehlá, čistá, příjemně „prázdná“ a poklidná. Dokonalý odpočinek pro všechny smysly. Tím poskytuje prostor pro vydechnutí a dodává nám – mimo jakékoli náboženství, spiritualitu nebo ezoteriku – vnitřní klid.

To, co vedle přehlednosti a klidu od prvního okamžiku fascinovalo mě, bylo spojení fotografických motivů, zeměpisu a dobrodružství, akord, který mě rozechvíval následujících čtyřicet let. Fotografování jsem si vedle astronomie oblíbil už v dětství. Zeměpis byl ve škole můj nejmilejší předmět a dobrodružství mě vždycky lákala. U dětí a náctiletých to jistě nikoho nepřekvapí, já jsem však v tomto směru dítětem zůstal: podnikavost mě neopustila dodnes.

Jenže zažít dobrodružství je dnes těžší než dřív – protože pouště jsou čím dál přístupnější, protože jsem mezitím nasbíral spoustu zkušeností a protože i technika se neustále rozvíjí. Nejnapínavější a také nejnebezpečnější výpravy jsem podnikal v osmdesátých letech, kdy pro mě byla poušť neznámým terénem, kdy neexistovaly satelitní telefony ani GPS a dopravní prostředky nebyly tak spolehlivé jako dnes.

Zato ještě nehrozilo jiné, daleko větší nebezpečí: islamisté. Když má člověk „štěstí“, využijí ho jako rukojmí, aby získali výkupné. V horším případě ho zabijí. Miluju dobrodružství, to ale neznamená, že bych chtěl lehkovážně dávat v sázku svůj život. Proto je pro mě Sahara už léta tabu a je otázkou, jestli „královnu pouští“ ještě někdy spatřím.

Od hvězd na zem

Jako kluk jsem měl o pouštích stejně matné představy jako kterýkoli jiný školák. Nadšeně, skoro fanaticky jsem se tehdy věnoval amatérské astronomii. Na střeše garáže svých rodičů jsem si zřídil malou observatoř a sám jsem si sestrojil velký teleskop. Hodně jsem se angažoval v zájmovém kroužku veřejné observatoře v Diedorfu ve švábském okrese Augsburg, kde jsem dělal i průvodce. Všechno se točilo okolo hvězd. Holky mě vůbec nezajímaly, škola taky moc ne. Hlavní problém pro mě tehdy představovalo světelné znečištění. Mezi mou pozorovatelnou v Gersthofenu a jižní oblohou s jejími mnoha zajímavými objekty se nacházel Augsburg, jehož záře výhledu na hvězdy a mlhoviny bránila.

Hvězdy mě fascinovaly už jako školáka a v mých sedmnácti mě poprvé přivedly do pouště.

Už ve čtrnácti jsme proto s kamarádem Achimem, také nadšeným astronomem, o víkendech často vyráželi na kolech do tyrolského Berwangtalu, abychom si mohli vychutnat lepší výhled na hvězdy z dvoutisícové hory Hönig. S teleskopy, foťáky a stativy v batohu. Naštěstí jsem měl otevřené, tolerantní rodiče – i když můj otec byl spíš opatrný muž s velkou potřebou jistot –, kteří navíc naše aktivity považovali za smysluplné. Když jsme se vraceli domů ve čtyři ráno, přicházeli jsme z hvězdárny, ne z diskotéky. Zejména otec můj zájem o hvězdy podporoval, dokonce nám pro výlety do Rakouska a později i do Itálie navrhoval trasy. Pohraničníci se o nás tehdy nijak nezajímali, jen na nás vždycky mávli. Zřejmě jsme navzdory dlouhým vlasům působili neškodně.

O pár let později, v sedmnácti, už nám to nestačilo. Protože tam, kde začíná být Mléčná dráha s mezihvězdnými mračny a temnými mlhovinami doopravdy zajímavá, kde se nacházejí působivá souhvězdí Střelce a Štíra se svými hvězdokupami, nebo dokonce až k Jižnímu kříži jsme nedohlédli ani z Itálie. Jižní kříž zatím zůstal jen snem, za nímž bychom museli cestovat do Namibie nebo do Chile. Ale chtěli jsme využít dostupné prostředky a čas – šestitýdenní letní prázdniny – k cestě tak daleko na jih, jak jen to půjde. Za cíl jsme si stanovili jihovýchod Maroka, abychom nechali za sebou světla civilizovaného světa. Rozprostírat se nad námi měla jen jasná pouštní obloha. To jediné mě v té době na Sahaře zajímalo, jinak mi byla úplně lhostejná.

Vůbec jsem si tehdy neuvědomoval jednu věc, kterou jsem se naučil až během svých cest – my Evropané se díváme na hvězdy úplně jinak než například Maročané nebo Tuaregové. Mnohá „naše“ souhvězdí odkazují na postavy z řecké mytologie a při sestavování hvězd do obrazců i při jejich pojmenovávání se uplatnila spousta fantazie, protože jednotlivé hvězdy samozřejmě jinak nemají vůbec nic společného. Není tedy divu, že jiné kultury a národy si nebeská tělesa propojily úplně jinak a vytvořily si zcela odlišné obrazce nebo je jinak interpretují. Náš Velký vůz je v USA Velká lžíce. To, čemu my říkáme Štír, je pro Číňany Drak, a zatímco my máme 12 znamení zvěrokruhu, Číňané, kteří obecně hvězdnou oblohu mapují zcela odlišně, jich mají 28.4

Tentokrát už rodiče s naším plánem tak ochotně nesouhlasili. Cestování do vzdálených zemí znamenalo začátkem osmdesátých let ještě opravdové dobrodružství. Neexistovaly téměř žádné mapy ani alternativní průvodce jako Lonely Planet, žádný internet, žádné mobily, žádné nízkonákladové lety. Stálo mě dost přesvědčování – především na straně otce –, než jsme dostali svolení.

Dojet za šest týdnů na kole do Maroka byl značně ctižádostivý cíl. Měli jsem proto vlastně štěstí, když jsem si při tréninku na náročnou cestu přivodil problémy s kolenem a museli jsme kola vyměnit za mopedy. Alespoň jsme si mysleli, že je to štěstí. V poslední školní den jsme vyrazili a zpočátku nám cesta rychle ubíhala. Ale už při prvním větším stoupání – při přejezdu Alp měla bohužel následovat mnohá další – se ukázalo, že mopedy mají spoustu nevýhod. Výkon motoru zkrátka nestačil. Místo abychom v klidu rachtali na jih, tlačili jsme těžce naložené mopedy do jednoho průsmyku za druhým, potili se a nadávali. Plánovaný denní úsek dvě stě kilometrů jsme samozřejmě nezvládli. Když jsme měli hory konečně za sebou, těšili jsme se, že šlápneme na plyn a necháme si kolem uší foukat chladivý větřík. Jenže bylo vedro na padnutí a ze slabého pofukování při jízdě nám tak nanejvýš vysychalo v krku. Z mnohahodinového hrbení nás brzy rozbolela záda a cesta byla ukrutně jednotvárná. Po pěti dlouhých týdnech jsme přes Nice, Barcelonu, Algeciras, Tanger a Meknes konečně dorazili do marockého městečka Erfúd. Odtamtud už nám zbývalo pouze padesát kilometrů – po tehdy ještě nevyasfaltované silnici – k malé vesnici Merzúga na okraji dunové oblasti Arg Šibbí, na nejjižnější místo, kam jsme se mohli na mopedech dostat.

Maroko pro nás bylo exotickou zemí. Lidé v tradičních džallábách, dlouhých pláštích s typickou marockou špičatou kapucí, jejich přívětivost, pestrobarevné súky s množstvím různorodých látek a voňavým kořením – připadali jsme si jako v pohádce z tisíce a jedné noci. Ale ve srovnání s pouští to ještě nic nebylo. V okamžiku, kdy jsem poprvé vystoupal na dunu a uviděl před sebou – jak mi tehdy připadalo – nekonečné moře písečných přesypů, jsem poušti propadl. Připadala mi neuvěřitelně estetická a cítil jsem: To je ono. Tohle je moje krajina. Už tehdy jsem měl rád minimalismus, jasné formy. Ze všeho nejvíc mě fascinovala ta neuvěřitelná rozlehlost. Cedule v Zagoře o nějakých tři sta kilometrů dál na jihozápadě, kterou jsem viděl cestou na fotce, sděluje karavanám, že Timbuktu na jižním okraji Sahary je vzdálené 52 dnů cesty. Znělo mi to nepředstavitelně, protože s Achimem jsme na cestu na mopedech z Gersthofenu k poušti potřebovali přes třicet dní a přejeli jsme Rakousko, Itálii, Francii, Španělsko a na závěr ještě půl Maroka. Představa, že člověk prostě vyrazí do této dálky s volným, naprosto ničím nerušeným výhledem až k obzoru, mě ohromovala. A ohromuje mě dodneška. Například v deštném lese se vůbec necítím dobře: na můj vkus tam vládne moc velký chaos, je pro mě nepřehledný. Mám tam omezený rozhled. I hory se mi líbí nejvíc, když stojím úplně nahoře a vidím do daleka.

Nemohl jsem se na poušť vynadívat a bylo mi jasné, že se tam vrátím. Krátce před odjezdem z Maroka jsem se dozvěděl, že je můj otec velice vážně nemocný. Strávil potom rok v nemocnici a na rehabilitacích a už nikdy se úplně nevzpamatoval. Jakkoli to pro rodinu bylo strašné a jakkoli jsem svého otce miloval, přece jen to pro mě znamenalo šanci – ztratil tím totiž svůj láskyplně autoritářský vliv, a tak jsem si od té doby mohl cestovat, jak a kam jsem chtěl, a nemusel jsem s ním kvůli tomu bojovat. Při plném zdraví by mi netoleroval ani zanedbávání studia, které se mi kvůli četným výpravám do pouště značně protahovalo – než jsem měl konečně diplom v kapse, trvalo to 21 semestrů. Že mě jednou moje vášeň pro poušť bude živit, tehdy otec nemohl tušit. Netušil jsem to ani já sám.

Při vší lásce k poušti: vztahů, rodiny, dětí a domova bych se kvůli ní nevzdal. Normální život s banálnostmi jako odhazování sněhu a později třídní schůzky jsem si užíval úplně stejně jako svoje „spouštění“. Období doma pro mě zkrátka neznamenalo jen přestávku mezi cestami, která by mi pomáhala se vzpamatovat a srovnat, ale bylo pro mě vždycky nesmírně důležité. Zvlášť kvůli rodině. I kdybych tehdy v Maroku ještě nebyl na zpáteční cestě, když jsem dostal zprávu o otcově nemoci, okamžitě bych se vrátil. V lednu 1988 přišla na svět moje dcera Gina, tři a půl měsíce před termínem, a já byl právě na skok v poušti. Natáčel se pilotní díl nového pořadu Dobrodružství a legendy Dietera Kronzuckera na téma solných karavan z Taudenní do Timbuktu a já měl filmový štáb doprovázet jako odborník na pouště. Okamžitě mi bylo jasné, že poušť a skvělá šance pracovat s Kronzuckerem musejí jít stranou. Cestu jsem odpískal. Celé měsíce jsem se strachoval o Ginin život, dokud nebylo jisté, že přežije bez následků – jako první nedonošené dítě s váhou pouhých 600 gramů v Mnichově.

Právě to byla nakonec největší výzva a největší dobrodružství mého života: najít rovnováhu mezi pracovním a soukromým životem. Na jedné straně čtyřicet let výzkumu pouští, což zahrnovalo i přednášky po celém Německu, Rakousku a Švýcarsku, abych zůstal „v kurzu“, na druhé straně při tom všem „normální“ život v Německu, výchova dvou dětí, udržování blízkých přátelství a nalezení ženy mého života.

Velká redukovanost

S definicí pouště to není úplně jednoduché. V německojazyčném prostředí se pojmem „Wüste“ označují oblasti (téměř) bez vegetace, anglickojazyční geografové nazývají pouští („desert“) jakékoli území bez povrchové vody – bez ohledu na to, kolik tam žije rostlin. Takže například větší část Velké Viktoriiny pouště v Austrálii je porostlá eukalyptovými lesy, křovinami a trávami. V Tanami, opět v Austrálii, bylo při terénních výzkumech z roku 1996 zaznamenáno 1073 druhů rostlin. Ale nevadí, pro anglickojazyčné geografy jsou to všechno pouště a jejich názvosloví přejímají i ostatní. A tak i v Německu mluvíme například o poušti Tanami, přestože je to nanejvýš polopoušť, v některých oblastech se dokonce podobá spíš stepi.

„Opravdové“ pouště jsou naproti tomu skutečně na vegetaci chudé. Ve východní části Sahary, v takzvané Libyjské poušti, a v Tanzirfútu (Tanezrouft), území na hranici Alžírska a Mali, stejně jako v íránské poušti Lút jsou bez vegetace dokonce statisíce čtverečních kilometrů, což ale neznamená, že tam neexistuje vůbec žádný život. Ve vzorcích odebraných v blízkosti jihoalžírského pohraničního města Ajn Gizzám (In Guezzam) se v jediném gramu půdy našlo 3300 houbových spor a 10 000 bakterií. Obecně je ale „vegetační chudoba“ míněna relativně: například na Sahaře, která má asi devět milionů čtverečních kilometrů, se vyskytuje 1400 druhů rostlin – což je počet, který v tropickém deštném lese najdeme na pár čtverečních kilometrech. Spolehlivým poznávacím znakem pouští je vedle klimatických kritérií také výskyt nebo absence určitých konkrétních rostlin. Severní hranici Sahary lze určit podle mizejícího kavylu přepevného – trávy zvané také halfa, která je rozšířená v západním a jižním Středomoří – a jižní hranici zase podle datlovníků a trnité trávy Cenchrus biflorus, v oblasti známé spíš pod francouzským triviálním názvem cram-cram.

Vedle nízkého počtu rostlin nebo rovnou absence veškeré vegetace jsou v poušti nanejvýš vzácné i další fenomény: zvuky, světla a pachy.

Ze všeho nejdřív je mi v poušti vždycky nápadná nepřítomnost základního šumu způsobovaného dopravou, který nás jinak obklopuje ve dne v noci. Většinou už si tyto zvuky ani neuvědomujeme, registrujeme jen ty, které se vymykají, například železniční návěsti, klaksony aut nebo sirény sanitek. V odlehlých oblastech na venkově sice hukot dopravy také odpadá, ale zůstávají další zvuky, ševelení listí, tichý šepot klasů ve větru, cvrlikání ptáků, možná i klokotání potůčku. V poušti nanejvýš sem tam prošumí křovím nebo zatřepotá plachtou stanu pasát, který za chvíli zase umlkne. Jinak je většinou ticho, někdy takové, že člověk slyší vlastní tep a hučení krve, ticho málem hmatatelné. Případné zvuky pak znějí o to hlasitěji, a především je člověk vnímá mnohem dřív.

Nejčastějším zdrojem zvuků jsou oázy a nomádi. Už z dálky bývá slyšet smích dětí, kvokání slepic nebo mečení koz. Nejvýraznější zvuky v poušti vydávají vozidla, nejděsivější pak bezpochyby velbloudi a osli. Jednou v lednu 2014 jsme se utábořili nedaleko Guelty d’Archei. Jedná se o přirozené jezírko napájené spodní vodou v pohoří Ennedi na severovýchodě Čadu, které je známé jako napajedlo pro velbloudy, ale zejména kvůli krokodýlům. Příštího rána jsme se je chystali navštívit. „Saharští krokodýli“ představují pozůstatek posledního vlhkého období v oblasti, které skončilo asi před pěti tisíci lety. V následujícím období řeky v okolních pláních vyschly, v masivu Ennedi však voda díky speciálním klimatickým podmínkám zůstala a místo se stalo útočištěm krokodýlů. Těch pár, kteří dosud v pohoří Ennedi žijí – odhaduje se, že jich je šest až devět, přesný počet nikdo nezná –, jsou zřejmě posledními exempláři vzácného krokodýla západoafrického ve východní Sahaře.

Neolitická třecí miska, kterou jsem našel v písku Ténéré. Před šesti až sedmi tisíci lety se používala k drcení obilí.

Zatímco řidiči zůstali u aut a naši přátelé u ohně, my jsme se s mou ženou Elly jako každý večer vydali na procházku do pouště. Asi po půl hodině se náhle bez jakéhokoli varování z bezprostřední blízkosti ozval ohlušující, do daleka se rozléhající řev, který nás k smrti vyděsil. Lev, pomyslel jsem si bezděčně, ale v příštím okamžiku jsem sám nad sebou zavrtěl hlavou, protože v horách Ennedi už celá desetiletí žádní lvi nežijí. Když jsem rozsvítil baterku, ukázalo se, že původcem strašlivého, do morku kostí pronikajícího ryku je osel. Nikdy předtím ani nikdy potom jsem osla takhle vřeštět neslyšel.

Kromě ticha, respektive nanejvýš vzácně slyšitelných zvuků, mě v pouštích fascinuje nepřítomnost světelného znečištění. Znovu jsem si to jasně uvědomil, když jsme na podzim 2018 s Elly nocovali pod širým nebem v Murnauských slatinách. Vybrali jsme si odlehlé místo, s městečkem Murnau am Staffelsee s jeho dvanácti tisíci obyvateli na severovýchodě a vesničkou Grafenaschau s pouhými šesti sty obyvateli na západě. Byla černočerná noc, ale jen teoreticky, protože v dálce na severovýchodě zářil Mnichov, vzdálený vzdušnou čarou šedesát kilometrů.

Světelné znečištění nabralo v současnosti už takových rozměrů, že přes 80 procent světové populace a 99 procent obyvatel Evropy a USA žije pod nepřirozeně světlou noční oblohou. Všudypřítomné rozptýlené světlo nejenže narušuje rytmus střídání dne a noci, ale také jsme kvůli němu doslova slepí vůči krásám noční oblohy.5 Kdo chce vidět nádheru Mléčné dráhy, musí za ní do pouště. Severoamerické pouště se k tomu zpravidla nehodí, protože se v jejich blízkosti nachází příliš mnoho velkoměst: hluboko do Mohavské pouště například září Los Angeles a Las Vegas. Jinde je ale světla méně. Ne náhodou se největší a nejlepší observatoře světa budují v pouštích, v první řadě v chilské Atacamě, málokde jinde na světě se totiž najde tak klidný a průzračný vzduch a tak nízké světelné znečištění jako tam. Mezivládní astronomická organizace Evropská jižní observatoř (ESO) zřídila už v šedesátých letech svou první observatoř na hoře La Silla, kde „ESO provozuje několik nejproduktivnějších dalekohledů ze třídy čtyřmetrů na světě“.6 Avšak „nejmodernější astronomická observatoř“ a „nejmodernější optický přístroj na světě“7 , jak ESO uvádí na svých stránkách www.eso.org, stojí o dobrých 600 kilometrů severněji na hoře Paranal. Čtyři samostatné teleskopy s primárním zrcadlem o průměru 8,2 metru a čtyři pohyblivé pomocné teleskopy o průměru 1,8 metru lze sestavit do obrovského interferometru, přístroje, který využívá skládání světelných vln pro co nejpřesnější měření. V květnu 2017 byl opět v Atacamě položen základní kámen ještě gigantičtějšího „dalekohledu“. Hlavní z pěti zrcadel nového teleskopu zvaného European Extremely Large Telescope (E-ELT) bude mít ohromující průměr 39 metrů.8

Původně se uvažovalo o umístění observatoře na Gamsberg (často psáno také „Gansberg“) v Namibii. Tato stolová hora, vzdálená asi 140 kilometrů jihozápadním směrem od hlavního města Windhoek, je díky minimálnímu světelnému znečištění i znečištění vzduchu dodnes považována za jednu z nejlepších lokalit pro pozorování jižní hvězdné oblohy. Výstavbu observatoře v Namibii, tehdy ještě nazývané Jihozápadní Afrika a spravované Jihoafrickou republikou, by však mohl režim apartheidu prezentovat jako potvrzení své segregační politiky, a proto nakonec byla zvolena La Silla. Že Chile jen o pár let později, v roce 1973, po puči ovládl Augusto Pinochet a zavedl brutální vojenskou diktaturu, která si vyžádala tisíce obětí, už působí jen jako nepovedený vtip historie. Na dokonale rovné náhorní planině Gamsbergu, která na délku měří 2500 metrů a v průměru 800 metrů na šířku, dnes stojí teleskopy obecně prospěšného spolku Internationale Amateursternwarte e. V. (Mezinárodní amatérská observatoř) – mimo jiné jedenasedmdesáticentimetrový Newtonův dalekohled – a lákají astronomické nadšence z celého světa.

Nadšení z pouští sice můj astronomický zápal zastínilo, úplně jsem se ho však nikdy nezbavil. Ležet pozdě večer pod širým nebem v poušti a pozorovat hvězdy je nepopsatelné. Nevynořují se pozvolna z oparu na obzoru jako u nás, ale jedna po druhé se zničehonic rozzáří v plném lesku, jako by někdo stiskl vypínač. Ten pohled mě stále znovu fascinuje.

Zajímavostí, kterou jsem za oněch čtyřicet let ještě neviděl a doufám, že se mi to jednoho dne poštěstí, je přírodní jev zvaný zelený záblesk: když slunce za mimořádně jasného dne zapadá za vzdálený a ostře vykreslený obzor, může jeho horní okraj na zlomek vteřiny zářivě zezelenat. Důvodem je, že u obzoru se nejvíc láme světlo, takže se záře zapadajícího slunce rozkládá na jednotlivé barvy spektra. Vnitřní červený kruh postupně přestane být vidět, ale zelený a modrý kruh ještě nad obzorem zůstávají. Modré světlo se z velké části rozptýlí a zbývá pouze zelená.

Také pachy v poušti chybějí, každopádně jich člověk vnímá jen velmi omezené množství. Popsat to někomu, kdo v poušti nikdy nebyl, je obtížné, v podstatě spíš nemožné, protože všude jinde na světě, ve městě, na venkově, v lese i na moři, nás pachy obklopují neustále. Písek a horniny naproti tomu voní… no řekl bych, že nejsou cítit po ničem. I když jsem se ještě nikdy neplazil po kamení, abych je očichával.

Vzácné pachy, které v poušti člověk sem tam zachytí, pocházejí od rostlin nebo tu a tam od rozkládajícího se zvířete. Opravdu nepříjemné, přímo odporné je, pokud někde vedle studny leží nedávno pošlý velbloud. I bez ohledu na zápach pak vyvstává otázka, jestli je voda ve studni v pořádku. Obvykle ale zdechliny díky suchému, horkému klimatu „vysychají“ tak rychle, že naše nosy nezatěžují dlouho.

Nic pro milovníky zoo

Pro milovníky zvířat je poušť svým způsobem problematická: k hadům a štírům – z nichž ti první jsou jedovatí často, ti druzí vždycky – se nikdo moc přibližovat nechce a většinu jiných zvířat lze zahlédnout jen s velkým štěstím. Zatímco v deštných lesích nebo i v naší krajině vídáme a slýcháme zvířata na každém kroku, zmíněná „velká redukovanost“ v poušti se týká i fauny.

Životu nepřátelské prostředí nutí pouštní živočichy neustále bojovat o přežití: musejí se chránit před přehřátím a snášet extrémní výkyvy teplot, musejí vystačit s minimální nabídkou potravy a vody, musejí zvládat velké dávky ultrafialového záření a vzdorovat větru, který ještě posiluje vysychání. Dravci tu nacházejí jen málo úkrytů, jejich kořist zase není téměř ničím chráněna. Nepřekvapí proto, že pouště oproti jiným biotopům nemohou nabídnout takovou rozmanitost živočišných druhů. Nejčastější a nejvíc rozšířený je tu hmyz. Některé druhy lze najít dokonce i v oblastech úplně bez života, ovšem většinou se tam ocitají nedobrovolně – odvane je tam vítr.

Savci jsou v pouštích nejvzácnější. Například na obrovské Sahaře se jich vyskytuje pouze padesát druhů. Většinu tvoří hlodavci jako pískomilové a tarbíci, kteří si vystačí s poměrně malým množstvím vody a trochou trávy, semínek, větviček nebo kořínků. Ti zase představují důležitý zdroj potravy pro plazy, ptáky a další predátory, například fenky.

Pomineme-li velbloudy, kteří zpravidla bývají úplně fit, narazí člověk v poušti, když už, spíš na mrtvá zvířata. Většinou to není tak nepříjemné, jak to zní: jak už jsem zmínil, v suchém, horkém klimatu se všechno, co neposlouží jiným živým tvorům jako potrava, relativně rychle mumifikuje a ztrácí mrtvolný pach. Překvapivě často jsem na Sahaře viděl mrtvé tažné ptáky, kteří z nějakých důvodů – ať už kvůli nedostatku vody a potravy, nebo v důsledku vyčerpání – přelet nezvládli. Uprostřed Ténéré, části Sahary na severovýchodě Nigeru, jsem jednou dokonce narazil na mumifikovaného čápa. Pokud bude desertifikace dál pokračovat, postihne tento osud v budoucnu zřejmě ještě větší množství tažných ptáků, protože narůstající vzdálenost mezi zdroji vody a potravy už nebudou schopni překonat.

Dravci obývající Saharu se mimochodem pravidelnému tahu ptáků mezi Evropou a Střední Afrikou šikovně přizpůsobili dobou hnízdění. Ostříž popelavý sedí na vejcích na podzim. Tehdy má šanci na bohatou kořist díky milionům tažných ptáků cestujících z Evropy do středoafrických zimovišť, a může tak potomstvu zajistit obživu. Raroh jižní zase hnízdí na jaře, kdy se tažní ptáci vracejí do svých letních stanovišť v Evropě. V tu dobu je pro něj a jeho mláďata obloha také bohatě prostřená.

Velmi typické pro poušť je i to, že zde častěji než zvířata samotná – ať už živá, nebo mrtvá – nacházíme jejich stopy: trus, rozbité skořápky nebo otisky, třeba „řetízky“, které za sebou při pohybu nechávají brouci, oblé žlábky po kuličkách chrobáků, „hadí pěšinky“ či drobné vzorky ptačích nožek. Důvodem je, že stopy zůstávají v poušti velice dlouho a bývají dobře viditelné, protože je nezakrývají výhonky rostlin nebo spadané listí ani je nesmývá déšť. Snadno je ale může zavát pasát. V dunových oblastech, které jsou spíš vzácné, k tomu dochází poměrně rychle, ale ve všech ostatních pouštních regionech, které mají pevný podklad, pokrytý jen tenkou vrstvičkou prachu, to trvá velice dlouho. Říká se, že stopy aut zůstávají viditelné i čtyřicet let.

Jedno z nejpůsobivějších setkání s faunou jsem zažil v roce 1987 na Sahaře. Byl jsem tehdy v pohoří Aïr na západ od Ténéré se starým a velice zkušeným průvodcem Ismáílem, a ten najednou zvolal: „Autruches! Autruches!“ a ukázal na stopy v písku, ze kterých jsem nedokázal vůbec nic vyčíst. Moje francouzština nebyla nejlepší – to ostatně není navzdory všem mým saharským expedicím dodnes – a divil jsem se, jak Ismáíl přišel na to, že před sebou máme stopy „Autriches“, Rakušanů. Pokračovali jsme ještě pořádný kus dál, až jsem na obzoru rozeznal pár pravidelně rozmístěných teček, a trvalo ještě drahnou chvíli, než jsem je identifikoval jako pštrosy. Tito ptáci jsou pouštnímu klimatu mimořádně dobře přizpůsobení. V horku se načepýří, čímž se cíleně ochlazují, za studených nocí pak peří uhladí. Přesto mi připadá podivuhodné, že tito obrovští ptáci – samci bývají vysocí až dva a půl metru, samice kolem dvou metrů – v poušti přežívají. Pštrosi jsou v první řadě býložravci a jen příležitostně konzumují i hmyz a jiné drobné živočichy. Aby uživili hrdou váhu nějakých 100 (samice) až 135 (samci) kilogramů, potravy spotřebují určitě dost.

Rok po mém setkání s pštrosy byla v oblasti vyhlášena přírodní rezervace Aïr a Ténéré, přesto už tam tito ptáci k vidění nejsou, protože čím déle trvalo takzvané druhé povstání Tuaregů, tedy vzpoura nomádů proti vládě probíhající od roku 1990, tím častěji se pštrosi nebo také gazely z chráněného území ocitali v žaludcích Tuaregů nebo nigerských vojáků.

Kdo hladoví, o ochranu biodiverzity se nestará. Dříve se pštros dvouprstý vyskytoval v oblasti od pohoří Atlas v Maroku a Alžírsku až k jihu Mauritánie a dál podél jižního okraje Sahary až do Súdánu. Dnes už přežívají jen povážlivě malé populace. Živého pštrosa jsem od té doby na Sahaře neviděl, jen tu a tam pozůstatky pštrosích snůšek s úlomky skořápek – a neporušená pštrosí vejce, která se nabízejí na tržištích například v Agadésu. Může to někdo zazlívat lidem, které nouze nutí jíst dokonce i hlodavce? Pštrosí vejce nejenže je výživné, ale navíc nasytí celou velkou rodinu, protože odpovídá asi dvaceti až čtyřiadvaceti vejcím slepičím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podstata pouště.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.