PETER MAY

NEZVRATNÉ

ALIBI

AKTA ENZO VI

Přeložila Linda Kaprová

BRNO 2020

Cast Iron © Peter May, 2017

Translation © Linda Kaprová, 2020

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2020 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0536-4 (PDF)

ISBN 978-80-275-0537-1 (ePub)

ISBN 978-80-275-0538-8 (MobiPocket)

Památce mého přítele a mentora

doktora Richarda Warda

Přátele si drž nablízku

a nepřátele ještě blíž.

VOLNÁ PARAFRÁZE Z DÍLA NICCOLA MACHIAVELLIHO VLADAŘ

prolog

Západní Francie, 1989

Je to tu cítit zvířetem. Zabitým zvířetem. Masem, které někdo zavěsil, aby vyzrálo, než se ho ujme kuchař. Staletí fermentace hroznů prosytila zem pachem kvasinek a oxidu uhličitého, který v ní zkysl a zatuchl a zbyla jen vzpomínka uchovaná v půdě, v pískovcových kvádrech a stropních trámech. Tak jako všechny zapomenuté životy, které tímto místem propluly, zalité sluncem i zahalené stínem.

Setmělo se a další život doplynul.

V bledém přísvitu, který sem dopadá pootevřenými dveřmi, víří částečky prachu, jak vleče její tělo z úkrytu do studeného bezbarvého světla měsíce, jež zalévá krásnou tvář ještě nedávno oživenou mládím. Tvář, kterou nyní hyzdí krev zaschlá ve zlatých vlasech a na porcelánově bílé líci. Malá stružka sleduje linii hlavy od spánku k uchu a oči nepřirozeně strnule zírají do hlubokého stínu, který visí nahoře u stropu jako rubáš. Modré oči, kdysi zářící světlem života, se mléčně zakalily a zmatněly smrtí.

Na chladnou pleť dopadají jako první kapky letní bouřky horké slzy. Přiklekne k ní a jeho stín na okamžik zastře pohled na to, co udělal — důsledek lásky a hněvu, dvou nejpřelétavějších ze všech citů. Málem se na ni nedokáže podívat. Je však pozdě litovat, protože ze všeho, co v životě nelze vrátit, je smrt to nejneoblomnější.

Sáhne do kapsy a vytáhne modrý plastový pytel, který si přinesl, aby jím zakryl tu strašlivou hanbu. Opatrně, jako by se bál, že jí ublíží, jí zvedne hlavu z prachu a přetáhne jí pytel přes obličej. Skryje tak alespoň obvinění, výčitku a pocit zrady hledící v jeho představách z očí, do nichž nemá sílu pohlédnout.

Utáhne umělohmotné smyčky pytle a sváže je vzadu na šíji. Ticho narušuje jen jemné pleskání slz rozstřikujících se o plast. Jediný okamžik pominutí smyslů a teď ho čeká život plný sebevýčitek. Už nikdy nebude mít příležitost jí říct, jak moc ji miloval.

Třesoucíma se rukama jí sevře hrdlo, křečovitě zavře oči, zaboří palce do měkké tkáně a ucítí, jak kost povoluje.

1. kapitola

Lot-et-Garonne, Francie, 2003

S jitřní mlhou se rozplýval i chladný vzduch, který přinesla noc. Už teď vnímal horko stoupající z půdy a obloha jistě brzy zase získá svůj vypálený, prašně bílý odstín. Stejně jako včera a předevčírem i předpředevčírem. V novinách se dočetl, že počet mrtvých stoupá, a nejhorší daň si teploty šplhající k pětačtyřiceti stupňům vybíraly na seniorech. Zatím jedenáct tisíc a čísla stále rostla. Letošní vlna letních veder sežehla zemi, zabíjela stromy a keře a pálila jim listy, které se zhnědlé a křehké snášely teď v srpnu k zemi, jako by právě nastával podzim.

Nevyrazil si k jezeru už řadu měsíců. Táhla ho sem jakási prastará mužská potřeba posedět mlčky a sám s nahozenou udicí. Nezáleželo na tom, jestli ryby berou, přestože míval štěstí. Přede dvěma dny se mu narodil syn, který se spolu s matkou ještě zotavoval v nemocnici po náročném porodu.

Zahleděl se na západ po mihotavé krajině se zvlněnými sežehlými poli a mrtvými stromy za nimi až k místu, kde jeskyně v křídových kopcích kdysi skýtaly partyzánům úkryt před pronásledováním německými okupanty.

Den již nyní sužovalo horko. Scházel mezi stromy po strmé stráni a pod nohama mu křupalo spadané listí. Vtom to uviděl a užasle se zastavil. Z rozlohy jezera, které v ranním světle zářilo chemicky zelenkavou barvou, zbývala sotva polovina. Prošel seschlým a křehkým podrostem na své obvyklé místo a zjistil, že hladina klesla o čtyři metry, možná víc. Vkročil na rozpukané bahno svažitého dna, odkud kdysi na udici vytahoval ulovené ryby, a zadíval se na vodu.

Ze všech potoků napájejících jezero dávno zbývaly jen tenké stružky, jenže farmáři, kteří potřebovali ještě víc vody než jindy, ji dál odčerpávali. Hrozilo, že jestli vedra brzy neopadnou, z jezera nezůstane nic. Zapochyboval, že rybí populace letošní léto vůbec přežije.

Vydal se podél vody. Rozsáhlá plocha obnaženého dna se zakusovala do krajiny jako jizva. Na hnědé vypálené hlíně se válelo všemožné lidské haraburdí i zbytky zanechané přírodou. Ztrouchnivělé kmeny dávno padlých stromů. Kostra dětského kočárku.

Mezi vším tím vyschlým blátem a slizem ho upoutal záblesk modři. Nevýrazné, vyrudlé sluncem i vodou. Těsně u jejího okraje. Doklopýtal po nerovném terénu za nečekanou kapkou barvy ve vyprahlé krajině. Ve ztvrdlém bahně poblíž probleskovaly bílé proužky. Zjistil, že jeho pozornost ve skutečnosti zaujal modrý igelitový pytel. Vyčníval jen zpoloviny. Zbytek spočíval zapečený ve vyschlých usazeninách na dně.

Odložil prut a rybářskou brašnu a zvědavě k předmětu přidřepl. Pytel cosi ukrýval. Plast léty zkřehl a vzápětí se pod jeho prsty roztrhl. A z místa, odkud kdysi hleděly oči, na něho zíraly dva černé oční důlky. Hrůzný škleb odhaloval dlouhé zažloutlé zuby, jako by lebku jeho úděs pobavil. Okamžitě ucukl a tvrdě dosedl na zem. A teprve tehdy si uvědomil, že bílé pruhy ve vysušeném bahně okolo jsou ve skutečnosti lidské kosti.

2. kapitola

Paříž, říjen 2011

Enzovi připadalo, že celá ta léta, co navštěvuje Raffina u něho doma na rue de Tournon, tu pokaždé někdo hraje na piano. Stupnice, etudy, klopýtavé pokusy o Chopina a Beethovena — ony nelibozvučné skladby, jimiž učitelé hudby s oblibou týrají své žáky. A za celou tu dobu se pianista ve svých dovednostech nikam neposunul.

Enzo roztržitě vyhlédl na dvůr. Na vlhkou dlažbu se snášely velké uschlé listy vzrostlého kaštanu. Enzovu pozornost však okamžitě přitáhla elegantní žena v černém, jejíž podpatky nesoucí jemné křivky kotníků klapaly po dlažebních kostkách. Napadlo ho, jestli jednou nastane den, kdy ho pohled na přitažlivou ženu zanechá chladným. Přece jen se už před ním na dohled rýsovaly šedesáté narozeniny.

„Posloucháš mě vůbec?“ vyštěkl vyčítavě Raffin, podrážděný tím, že Enzo bloudí myšlenkami jinde.

„Samozřejmě,“ ujistil ho urostlý Skot a otočil se zpět ke stolu pokrytému dokumenty a fotografiemi. Ležela tu i Raffinova kniha Ukrytí vrazi, rozevřená na předposlední ze sedmi kapitol o nevyřešených vraždách. Raffin nesmlouvavě přejel sevřenou pěstí po vazbě. Enzo se prudce nadechl. Příčilo se mu lámat knihám hřbet. Považoval to za vandalství.

„Když Lucie Martinová zmizela, bylo jí teprve dvacet,“ vyprávěl Raffin. Než se Skot pustil do řešení dalšího ze série případů, Raffin mu s oblibou vždy poskytl hlavní dostupné informace. Ačkoli Enzo jeho knihu přečetl několikrát, tyto úvodní schůzky oceňoval. Dostával tak příležitost nahlédnout do novinářových rešerší, které se do výsledného znění už nevešly. A měl raději, když mu někdo fakta shrne ústně, než aby si o nich jen četl. Pomáhalo mu to si je zapamatovat. Raffin sáhl po orosené láhvi Puligny-Montrachet a oběma dolil. „Tělo se však nalezlo až po čtrnácti letech. Luciino zmizení v roce 1989 nikdo nedokázal vysvětlit. Z domova neutekla. Nebo pokud ano, nic si s sebou nevzala — nechala tam celý svůj život i všechno, co jí patřilo. A hlavně, proč by milující dcera láskyplných rodičů vůbec utíkala? Její otec Guillaume zastával pozici soudce odvolacího soudu, matka původně pracovala jako zdravotní sestra. Nenašel se jediný důkaz násilného trestného činu a nic nenasvědčovalo tomu, že by kdokoli mohl mít důvod jí ublížit.“

Enzo zamyšleně upil vína. „Takže ještě žila s rodiči, je to tak?“

„Jen o víkendech. Přes týden bydlela v garsonce v Bordeaux. Pracovala tam pro neziskovou organizaci Návrat, která pomáhá propuštěným vězňům začlenit se do společnosti.“ Raffin pochybovačně zvedl obočí a s jemným náznakem opovržení dodal: „Nějaká církevní charita.“

„A tady se setkala s Régisem Blancem?“

„Krátce, ano,“ odsekl Raffin podrážděný dalším přerušením. Enzo se — ne právě poprvé — podivoval, co na něm jeho dcera proboha vidí. Novinář byl mladý hezoun. Ačkoli, mladý a mladý. Nejspíš mezitím překročil čtyřicítku. Podobně jako Enzo i on během jejich šestileté spolupráce zestárl a poté, co ho přímo do hrudi zasáhla kulka určená Enzovi, nebyl už jako dřív. Pečlivě upravený účes a oblečení od módních návrhářů navíc prozrazovaly určitou marnivost. Enzovi nikdy moc nepřirostl k srdci.

„Každopádně,“ pokračoval Raffin, „v pátek večer dorazila domů k rodičům. Matka v sobotu odjela na návštěvu k příbuzným a odpoledne Lucie oznámila otci, že se půjde projít.“

„Manželé Martinovi vlastní poměrně rozsáhlé pozemky, ne?“

„Asi tisíc akrů, hlavně v okolí château nahoře na kopci. Tedy, takhle to nazývají oni, ale ve skutečnosti je to jen hodně velká usedlost s řadou hospodářských budov. Rodina ji vlastní celé generace a Martin v sedmdesátých a osmdesátých letech investoval slušné peníze do stavebních úprav.“

„Takže se šla projít.“

„To tvrdila otci. Jenže se už nevrátila. Když večer dorazila matka, zastihla manžela úplně na dně.“

„Ale policii to hned nenahlásili.“

„Ne. Teprve za pár hodin. Martin věděl, že policie se případem bude zabývat, teprve až se Lucie bude pohřešovat nějakou dobu. Přece jen byla plnoletá. Když pak večer prohledávali její pokoj, objevili právě dopis od Blanca.“

Enzo sáhl mezi dokumenty na stole pro okopírovaný dopis. Četl ho už mnohokrát a nyní opět přelétl očima upachtěný neumělý rukopis, jehož autor musel k vyjádření citů zjevně vynaložit nemalé úsilí. Podepsal se prostým S láskou, R. Enzovi ta slova zněla nepatřičně intimně. Od počátku mu vrtala hlavou. „V tu chvíli samozřejmě nemohli tušit, že se z Blanca vzápětí vyklube jeden z nejhorších sériových vrahů ve Francii,“ dodal Enzo nahlas.

„Přesně tak,“ souhlasil Raffin. „Hned v pondělí ho zatkli pro vraždu tří prostitutek a do dvou měsíců ho odsoudili na doživotí. Trest si odpykává ve věznici se zvýšenou ostrahou v Lannemezanu. Lucie se s ním poprvé setkala v té jejich neziskovce, když ho o pár měsíců dříve propustili z Muratu, kde si odseděl devět měsíců za těžké ublížení na zdraví. Živil se jako pasák a každý dobře věděl, jak snadno podléhá výbuchům vzteku. Guillaume Martin vůbec nepochyboval, že má na svědomí i jeho dceru, jenže kromě toho vyznání lásky se nenašlo nic, co by Blanca s Lucií nějak spojovalo. A Régis Blanc vždycky tvrdil, že dopis napsal v opici a že šlo jen o pomíjivé poblouznění.“

„Nicméně o jeho vině v případě těch zavražděných prostitutek se žádné pochyby neobjevily?“

„Ne. Obhajoba ji vlastně ani nepopírala. Blanc se hájil jen tím, že po rozpadu manželství trpěl depresemi a že čin spáchal pod vlivem drog a alkoholu.“ Raffin si pročísl světle hnědé vlasy, které mu na spáncích začínaly šedivět a na temeni možná i maličko řídnout. „To soud sotva považoval za polehčující okolnost. A beztak nikdo nevěřil, že takhle promyšleně oběti uškrtit a zbavit se těl mohl někdo jiný než zcela střízlivý a chladnokrevný sériový vrah.“

Na stole se rozvibroval Raffinův mobil. Natočil si ho k sobě a podíval se, kdo mu volá.

„Musím to vzít,“ omluvil se. Přijal hovor, přiložil si přístroj k uchu a odkráčel do pracovny. Enzo ještě slyšel, jak říká: „Ne, ne, v pořádku. Nic důležitého,“ pak za sebou Raffin zavřel a hovor od té chvíle doléhal k Enzovi jen tlumeně.

Současně někdo otevřel vstupní dveře. Enzo vstal a zvědavě se otočil k předsíni. Ozvalo se dětské zachichotání, zavrzal kočárek a do obývacího pokoje vstoupila Kirsty v dlouhém černém kabátu s malým Alexem v náručí. Po ramenou jí splývaly kaštanové vlasy a červený šál a tváře jí námahou a nevlídným podzimním počasím celé zrůžověly. Když uviděla Enza, na okamžik ji to zaskočilo, ale pak se rozzářila.

„Papa! Kde se tu bereš?“ Narodila se a vyrůstala sice ve Skotsku, ale už začala svého otce oslovovat po neformálním francouzském způsobu.

Enzo jim vyšel třemi kroky naproti. „Copak nemůžu zajít na návštěvu za dcerou a vnoučkem?“ Přivítal se s oběma polibkem a oči mu při pohledu na šestiměsíčního kojence láskyplně zjihly. Chlapeček se na něho upřeně zadíval a pak se usmál od ucha k uchu.

„Mě z tebe trefí,“ zvolala Kirsty, „ženské a mimina ti šly vždycky na ruku, co?“ Všimla si změti papírů a fotografií na stole a významně se na Enza podívala. „Kdybych tě neznala, skoro bych věřila, že sis ve skutečnosti přišel poslechnout Rogerův brífink k případu Lucie Martinové.“

„Jo, tohle?“ zazubil se nevinně Enzo. „Jen průhledná záminka.“

Vědoucně se usmála. „Na, podrž Alexe, ať se můžu svlíknout.“ Pověsila kabát v předsíni, vzala chlapečka do náručí a uložila ho do vajíčka na zemi u stolu. Pak se posadila a nalila si skleničku vína, které tu spolu popíjeli Enzo a Raffin. „Mmm,“ pochvalovala si, „výborné.“

„Ještě aby ne. Prosekl jsem na něm kapsu,“ postěžoval si Enzo.

„Tos přinesl ty?“ užasla Kirsty.

„Musím si Rogera předcházet.“ Cosi v jeho tónu trochu zchladilo Kirstyino nadšení, že ho vidí. Věděla, že otec nemá jejího snoubence dvakrát v lásce. „Už jste vybrali datum?“ zeptal se.

Vyhnula se jeho pohledu. „Ještě ne.“ Chystali se vzít před narozením dítěte, ale svatba se nakonec nekonala a Enzovi nikdy nevysvětlili proč. Kirsty si všimla, že otec může na vnukovi oči nechat. „Nevadí ti to?“

Překvapeně vzhlédl. „Co jestli mi nevadí?“

Nyní možná zalitovala, že se do tohoto hovoru vůbec pouštěla. „No, totiž… že je nevlastní.“

S upřímným láskyplným úsměvem ji jemně pohladil špičkami prstů po tváři. „Je to tvůj syn, Kirsty. Jak bych ho mohl brát jinak než jako vlastního vnuka?“

Zvedla ruku a na okamžik stiskla tu jeho.

„Vídáš se někdy se Simonem?“ zeptal se Enzo.

„Ne.“

„Proč ne?“

V očích jí prchavě zaplál hněv. „Když ti to tehdy naschvál prozradil tak, aby tě to ranilo…, ztratil u mě jakékoli právo coby můj biologický otec. Můj papa je jen jeden a to jsi ty.“

Enzo se téměř v rozpacích otočil zpátky k dětské sedačce a pokusil se legračními zvuky přilákat chlapečkovu pozornost. Ten však nereagoval.

„Bojíme se, že má problém s ušima,“ vysvětlovala Kirsty.

Enzo se na ni ustaraně podíval.

„Docela brzy jsme si všimli, že někdy neslyší. Když hlasitě zatleskám, otočí se, ale když na něho mluvím, často si mě nevšímá.“

„Už jste byli u doktora?“

„Byli, u několika. Shodnou se akorát na tom, že hluchý sice není, ale že nějakou vadu sluchu má. Náš pediatr požádal o vyšetření u jednoho z nejlepších francouzských odborníků.“

„To se asi prodraží.“

Přikývla. „Bohužel sídlí v Biarritzu, takže se slušně projedeme.“

„Nevlastní tam někde Roger náhodou nějakou nemovitost?“

„Ano, kousek na jih hned za městem. Žila tam rodina jeho manželky. Když jí zahynuli rodiče při nehodě na moři, dům zdědila. Nemohli tam s Rogerem bydlet, ale neměla to srdce dům prodat, tak z něj udělala exkluzivní penzion. Přestavěla ho na několik apartmánů a jeden z nich si nechali pro osobní potřebu. Dům samozřejmě připadl Rogerovi, když Marie… no, když zemřela.“

„Takže pocházela z dost zámožné rodiny?“

„Měli peněz jako šlupek. Koupili jí tenhle byt. Jen si vezmi, na kolik je asi přišel. Dvě stě metrů od Senátu. Jedna z nejprestižnějších adres v Paříži. Kdoví kolik by stál dneska.“

„A počítám, že Roger po Marii všechno zdědil?“

Kirsty neodpověděla.

„Člověk si říká, proč se vůbec obtěžuje pracovat,“ uvažoval Enzo.

„On by nemusel,“ připustila Kirsty. „Ale chce. Peníze nejsou všechno.“

„Říkají ti, kdo jich mají dost,“ usmál se Enzo.

Kirsty však jeho úsměv neopětovala. „Takže s Alexem budeme mít kde přespat, až pojedeme na to vyšetření. Ještě jsem tam nebyla.“ Tváří jí přelétl stín. „Akorát mě mrzí, že Roger nemůže s námi.“ Protáhla obličej. „Kvůli práci.“

Enzo zamyšleně svraštil obočí. „Kdy pojedeš?“

„Někdy příští týden. Čekám, až mi potvrdí datum a hodinu.“

„A co kdybych jel s tebou jako morální podpora? Určitě tam bude volných pokojů víc.“

Kirsty tím viditelně zlepšil náladu. „Vážně bys mohl, papa? To by se mi opravdu ulevilo. Děsila jsem se, že budu muset jet sama.“

„No, Sophie pro mě příští týden v Cahors pořádá oslavu narozenin. Když se to šikovně sejde, můžeme do Biarritzu vyrazit odtamtud.“

Kirsty přikývla. „O té oslavě vím. Sophie se mi ozvala. Prý se snaží sezvat celou rodinu.“ Zaváhala. „Prosila mě, ať požádám Charlotte, aby přijela i s Laurentem.“

Enzo nepatrně strnul. „Opravdu?“

„Ale to nemám v plánu,“ prohlásila rozhodně. Enzo předstíral lhostejnost.

„To se nedivím.“

„Protože bys to měl udělat ty.“

Loupl po ní nevrlým pohledem.

„Tati, Laurent je tvůj syn. A Charlotte… sice už nevím, co pro tebe znamená, ale něco mezi vámi být muselo, když se vám narodilo dítě.“

Enzo se zašklebil. Probírat s dcerou své sexuální soužití s Charlotte bylo skutečně to poslední, po čem toužil. Ze situace ho vysvobodil návrat Kirstyina snoubence.

Novinář cílevědomým krokem vyšel z pracovny a kdokoli jiný by uvěřil, že se usmívá. Enzo však viděl pouze samolibý úšklebek. Kirsty Raffin sotva pozdravil. Jen ji cestou letmo políbil do vlasů a syna si nevšiml vůbec. Ještě než dosedl, už držel v ruce lahev a doléval si. Pohodlně se opřel, zvedl sklenku ke rtům a znalecky usrkl. Pak se na Enza a jeho dceru usmál. „Volal Jean-Jacques Devez,“ oznámil jim a zcela zbytečně dodal, „starosta Paříže.“

„My víme, kdo je Jean-Jacques Devez, Rogere,“ ujistila ho Kirsty. „Radši nám řekni, o co mu šlo?“ Enzo okamžitě vycítil, že starosta Paříže nejspíš nepatří ke Kirstyiným oblíbencům. Raffina to však nijak nevyvedlo z míry.

„Vypadá to, že ho Unie pro lidové hnutí téměř s jistotou nominuje jako kandidáta do prezidentských voleb příští rok.“

Enzo věděl, že se Raffin — a nyní pravděpodobně i Kirsty — s Devezem společensky stýká. Přátelství mezi jejich rodinami sahalo už do dob, kdy mladý politik teprve nastupoval svou raketovou dráhu politické hvězdy. Marie se podle všeho spřátelila s Devezovou manželkou na nějaké soukromé škole, kterou obě navštěvovaly.

„Noviny to předpovídají už měsíce,“ připomněla mu Kirsty.

Raffin upil další doušek chardonnay a odpověděl: „To ano, ale mám dojem, že mu musel dát zelenou někdo nahoře. Chystají se to zveřejnit v nejbližších dvou týdnech. A až to bude oficiální, chce, abych mu dělal tiskového mluvčího.“

Kirsty ani Enzo pořádně nevěděli, co na to říct. Pokud by novinář nabídku přijal a Devez ve volbách uspěl, ocitl by se Roger přímo v epicentru francouzské moci a vlivu. A tím by se bezpochyby celá rodina a s ní také Enzovo vyšetřování případů z Raffinovy knihy ocitly na druhé, a kdoví jestli ne třetí koleji.

„A cos mu řekl?“ zeptala se Kirsty.

Raffin však jen pokrčil rameny, jako by mu na tom nezáleželo. „Ještě jsem se nerozhodl.“

„V tom případě doufám,“ poznamenal Enzo, „že to rozhodnutí padne až po poradě s Kirsty. Mělo by to důsledky i pro ni.“

„Samozřejmě!“ šlehl po něm Raffin zlobným pohledem a tón jeho slov Enzovi jasně vzkazoval: Do toho se nepleť. Přitáhl si otevřenou knihu. „Kde jsme to byli?“

„U toho, že mezi Blancem a Lucií neexistovalo žádné pořádné pojítko,“ připomněl mu Enzo.

„Ano, už vím…“ Raffin listoval nějakými dokumenty na stole, až objevil, co hledal. „Zvláštní byla ovšem jedna okolnost.“ Přejel prstem po barevné fotografii dna jezera, kde se našly ostatky Lucie Martinové. „Z jejího těla nejspíš velmi rychle zbyla jen kostra. O všechny měkké tkáně se bezpochyby spolehlivě postaraly ryby. V jezeře žijí kapři, plotice, perlíni a sumci. Nejspíš s ní udělali krátký proces. Kostra se poměrně brzy poté rozpadla a člověk by čekal, že se některé části ztratí. Přinejmenším tři drobné kůstky, které tvoří jazylku, obloukovitou kost v hrdle. Ve dvaceti letech ještě nejspíš nesrostla v jeden celek. Obvykle to nastává až kolem pětatřicítky, i později. Pravděpodobnost, že je po čtrnácti letech v jezeře někdo objeví, by byla mizivá, kdyby ovšem vrah z nějakého důvodu neuvázal oběti přes hlavu modrý plastový pytel na odpadky, ve kterém kůstky uvízly.“

Přitáhl si další fotografii, kde na archu šedého papíru ležely kůstky, o nichž mluvil: obloukovité tělo a dva rohy. Jeden z nich byl zlomený. Raffin do snímku zabodl ukazovák.

„Tady máme frakturu.“ Vrátil fotografii na stůl. „Blanc své oběti škrtil takovou silou, že u všech tří došlo k rozpadu jazylky na tři části a u jedné z nich lékař dokonce konstatoval frakturu. Takže se zdá, že Lucie Martinová byla zavražděna přesně stejným způsobem.“

„Tak proč Blanca neobvinili i z její vraždy?“ podivila se Kirsty.

Raffin se pohodlně opřel a lokl si vína. „Protože neexistoval žádný důkaz, který by ho s činem spojoval.“

„Až na ten dopis,“ doplnil Enzo.

„Až na ten dopis,“ přikývl Raffin. „Jenže Blanc se v den jejího zmizení nevyskytoval nikde poblíž Durasu ani rodiny Martinových. Měl nezvratné alibi. A třicet šest hodin po jejím zmizení ho zatkli kvůli těm ostatním vraždám, takže policie tuhle hypotézu nikdy nebrala příliš vážně.“ Poválel po patře další lok vína, našpulenými rty vtáhl trochu vzduchu a polkl. „Tak co si o tom myslíš, Enzo?“

Skot vzdychl. „Myslím si, že ještě u žádného případu, které jsme zatím řešili, jsme neměli tak málo, od čeho se odpíchnout.“

3. kapitola

Než Enzo dorazil do rue des Tanneries, už se téměř setmělo. Úzká ulička působila opuštěně. V tomto koutě Paříže, kdysi proslaveném výrobou gobelínů a koželužnami znečišťujícími řeku Bièvre, sídlil spíš obchod a průmysl, než že by se dalo mluvit o rezidenční čtvrti. Nedaleké tržiště La Mouff v rue Mouffetard získalo své jméno od slova mouffettes, lidového výrazu pro hnilobné výpary z řeky. Avšak puch, barviva i jedy koželužen dávno patřily minulosti a právě tady, v někdejším uhelném skladu, si Charlotte zařídila domov i praxi, kde ordinovala svá moudra těm, kteří se potýkali s vnitřními démony.

Nezavolal předem, aby jí neposkytl příležitost tvrdit, že nemá čas, čeká hosty nebo je jednoduše pryč. Spoléhal tedy na štěstí, že ji zastihne doma, samotnou a nepřipravenou.

Stiskl tlačítko zvonku a čekal, až se ozve její hlas.

„Oui?“

„Tady Enzo,“ oznámil jí prostě. Následovalo dlouhé mlčení a Enzo ji málem slyšel uvažovat. Pak dveře zabzučely a zámek povolil.

V přízemní předsíni vládl chlad. Dveře vlevo vedly, jak věděl, do zimní zahrady s potůčkem, cestičkami, stromy a keři. Ve výšce deseti metrů se klenula skleněná střecha, jíž sem ve dne proudilo sluneční světlo. Právě zde při sezeních s klienty ve zcela neočekávaném prostředí, které se tak odlišovalo od celkového charakteru místa, provozovala svou psychologickou praxi.

Cestou po schodech do bytu cítil, jak chlad ustupuje, a když mu otevřela, přivítal ho závan teplého vzduchu. K jeho úlevě Laurentova chůva Janine pro dnešek skončila a Charlotte s ním zůstala sama. Rozhlédl se po chlapečkovi. „Už jsem ho uložila,“ prohlásila Charlotte. Enzo si to vyložil jako způsob, jak mu sdělit, že svého syna neuvidí.

„Jen se na něho zajdu podívat,“ oznámil jí a vystoupal z kuchyňky do obývacího pokoje a odtud na kovový mřížový ochoz vedoucí pod skleněnou střechou k ložnicím naproti.

Slyšel, jak pospíchá za ním. „Teď se to vážně nehodí,“ naléhala.

Enzovy kroky však dál rachotily po kovové mříži. „To se nehodí nikdy.“

Skleněnou stěnou Charlottiny ložnice, kde v postýlce spal Laurent, dovnitř pronikalo světlo.

„Enzo…!“ vykřikla ostře.

Otočil se, přiložil si prst na ústa, tichým syknutím ji umlčel a vstoupil do ložnice. Při pohledu na rozestlanou postel se mu sevřel žaludek. Kolikrát se tu s ní miloval? Kolikrát tu leželi potmě zabraní do rozhovoru, jejž mohly zaslechnout jen přízraky italských vojáků, které při osvobození Paříže zavraždili a ve sklepě pohřbili někdejší majitelé domu? Právě v této posteli s ním Charlotte počala Laurenta. A Enzo tu už více než dva roky nespal.

Raději rychle obrátil pozornost k dítěti v postýlce. Laurent ležel na boku zabalený do vlněné přikrývky, s palečkem zasunutým v ústech. Místností se neslo tichounké chrápání.

Enzo s neskrývanou láskou hleděl na syna, kterého téměř nevídal. Kolem ouška se mu vlnily bohaté černé kudrny. Enzo se naklonil a něžně chlapečka políbil do vlasů.

Napřímil se a otočil. Z Charlotte stojící ve dveřích viděl prakticky jen siluetu. Vysokou, ztepilou. Přes rovná ramena se jí vlnily dlouhé černé kadeře, jež začaly protkávat stříbrné nitky. Na sobě měla prosté černé tričko s dlouhým rukávem, džíny a tenisky. A i takto bez známky make-upu mu připadala krásná, se svýma černýma očima, které se ve tmě leskly jako leštěný antracit.

Pohodila hlavou k ochozu, čímž mu jasně naznačila, že si přeje, aby místnost opustil. Prošel kolem ní do světla. Charlotte za ním zavřela a následovala ho po galerii až ke schodům do obývacího pokoje. Na pracovním stole zářily obrazovky počítače, na nichž běžel záznam z kamer namontovaných na zdech zimní zahrady. Charlotte si všechna sezení nahrávala, aby se na ně mohla později podívat. Zavřela za sebou dveře. „Co si to dovoluješ?“

„Mám právo vidět vlastního syna.“

Ovládla se a procedila mezi zuby: „Nejdřív musíš zavolat.“

„Samozřejmě. Abys mi řekla, že bohužel nemáš čas. Nebo že zrovna odcházíš. Nebo že nejsi doma. Odjelas na konferenci a Laurenta ti hlídá Janine. Případně — a to jsem už taky párkrát slyšel — že se ti to nehodí.“

„Vzhledem k tomu, jak málo jezdíš do Paříže, asi někoho těžko překvapí, že všeho v tu ránu nenechám, jakmile se tobě zamane přijít jen proto, že jsi zrovna tady. Kdyby ti na setkání se synem záleželo doopravdy, zvážil bys, jestli se do Paříže radši nepřestěhovat.“

„Dobře víš, že nemůžu.“

„Samozřejmě, vidíš, na to jsem zapomněla.“ Charlottina slova přetékala ironií. „Co by si v Toulouse bez tebe počali? Velká ryba na směšně maličké univerzitě.“

„Oddělení forenzních věd na univerzitě Paula Sabatiera je největší na celém francouzském jihozápadě,“ bránil se dotčeně Enzo.

„Vždyť říkám, velká ryba v malém rybníčku. Jak tě to popsali v té své brožurce? Přední skotský expert na forenzní vědy? Odborník na krevní skvrny a analýzu místa činu?“ Zasmála se. „Skotsko? Je vidět, že rybníčky se nejspíš už o moc zmenšit nemůžou. A kdy jsi vůbec naposledy něco z těch svých temných umění využil v praxi? Pokud vím, tak už pětadvacet let vyučuješ biologii uhihňané puberťačky.“

„Vyřešil jsem pět ze sedmi Rogerových případů odložených vražd,“ odpověděl tiše a pevně. „Francouzská policie nedokázala při nejlepší snaze objasnit ani jednu.“

„Jistě. Však taky víš, co si o francouzské policii myslím.“ S ostentativním nezájmem prošla kolem něho a usedla do křesla u velkého okna, z něhož bylo vidět na ulici. „Nelichoť si, Enzo. Měls Rogera a mě a další, kteří ti pomohli, a to ne jednou. A než vyhraješ tu směšnou sázku, ještě ti dva případy zbývají.“

Jeho obličej musel něco prozrazovat, protože se jí na tváři náhle objevilo prozření. „Tak proto jsi v Paříži! Měls s Rogerem úvodní schůzku k vraždě Lucie Martinové!“

Rozčilovalo ho, jak ho prokoukla. Jenže Charlotte měla poměr s Raffinem právě v době, kdy psal svou knihu, takže podrobnosti všech sedmi záhadných případů samozřejmě dobře znala. Navíc vyšetřování každého z nich sledovala s neutuchajícím zájmem. Z nějakého důvodu, jemuž Enzo nikdy docela neporozuměl, Charlotte s Raffinem udržovali důvěrné kontakty i po bouřlivém rozchodu a asi by se dalo říct, že v poslední době měla k novináři blíž než k Enzovi. Což mu připadalo o to podivnější vzhledem k tomu, že ho před ním Charlotte kdysi varovala: V Rogerovi je něco temného, Enzo. Něco, na co nedosáhneš. A i kdybys na to dosáhl, raději by ses toho neměl dotýkat.

„Moje návštěva má i jiné důvody,“ bránil se.

Charlotte však nezajímaly, přinejmenším ne v tuto chvíli. „Tak co si o tom myslíš?“

Svraštil obočí. „O čem?“

„O případu Lucie Martinové přece.“

A vzpomněl si, jak před chvílí odpověděl Raffinovi: „Není moc od čeho se odpíchnout.“

„To ne.“ Dlouhými elegantními prsty si pročísla vlasy a odhrnula ofinu z očí. „Kostra dokonale ožraná od ryb. Příčina smrti uškrcení. Zlomená jazylka. Podpis sériového vraha, který v okamžiku zmizení nebyl nikde poblíž místa, kde ji viděli naposledy. A ani jeden podezřelý. Tím to zhruba končí?“

„Ano.“

„Tak odkud začneš?“

Rozčilovalo ho, jak odvádí hovor jinam. Hrozilo, že úplně sejde z účelu jeho návštěvy. „U rodiny.“

„Pojedeš za Martinovými?“

„Ano.“

„A pak?“

Pokrčil rameny. „Nemám ponětí.“

Usmála se. „No, tak to zní jako slibný začátek.“

Umínil si, že se musí opět chopit iniciativy. „Rád bych, abys příští týden přijela do Cahors. I s Laurentem.“

Náhlá změna tématu ji vyvedla z konceptu. „Proč?“ Kdyby jí poskytl varování předem, možná by si dokázala vymyslet nějakou lež, že už něco má, že zrovna jede do Angoulême za rodiči nebo jiný podobný nesmysl.

„Sophie mi chce uspořádat narozeninovou oslavu. Mělo to být překvapení. Ale znáš ji, neumí udržet tajemství. Snaží se, aby se sešla celá rodina.“

Charlotte se zamračila. „Neslavíš snad ještě šedesátku, nebo už ano?“

„Padesát šest.“

„Však jsem si říkala, že zas tak starý ještě nejsi.“ Odmlčela se. „To není zrovna významné jubileum. K čemu oslava?“

Pokrčil rameny. „Sophii bylo letos pětadvacet. Zaplatil jsem jim s Bertrandem velkou párty. Možná mi to chce jen vrátit.“

Charlotte se usmála: „Až na to, že účet samozřejmě půjde za tebou.“

Enzo se neubránil jízlivému úšklebku. „Samozřejmě.“

„Tak co jsou ty další důvody?“

Zaskočila ho. „Jaké?“

„Tvrdils, že tvoje návštěva Paříže má i jiné důvody — kromě informační schůzky s Rogerem a toho, abys mě pozval na svou oslavu narozenin.“

Pokrčil rameny. Žádné další důvody neměl.

„Možná máš nějakou tajnou milenku, o které nevím. Nějakou holčičku o půlku mladší, než jsi sám, uhranutou tvým keltským šarmem, který ještě neprokoukla.“

Nedal na sobě znát, jak ho ranila. „Dobře víš, že nikdo jiný v mém životě není.“

„Nic takového nevím. Vím akorát o celém procesí mladších žen, které jsi nějakým způsobem přesvědčil, aby s tebou vlezly do postele. Fanynky z univerzity a bůhvíkdo další.“

Tentokrát se Enzo dopáleně rozkřikl: „S žádnou svojí studentkou jsem nikdy nic neměl, to víš moc dobře. A kdybys mě od sebe neodehnala, nikdy bych se na jinou ženu ani nepodíval.“

„To si klidně namlouvej, Enzo, ale já tě znám. Vím, že nejsi způsobilý, abys byl mému synovi otcem. Nanejvýš tak dědečkem. S vypětím všech sil. A stejně, jaký příklad by v tobě měl? V hippíkovi za zenitem, co pije a honí se za ženskými, co opustil manželku a dceru ve Skotsku a za celý život nenavázal vážný vztah.“ Rychle zarazila jeho námitky zdviženou rukou. „A nevykládej mi o Pascale. Už mě bolí uši z té pohádky, že Sophiina matka byla tvojí životní láskou. Jen kdyby nezemřela při porodu… Jak dlouho myslíš, že by ten vztah vydržel, kdyby nezemřela? Přestaň si lhát do kapsy, Enzo, tvoje minulost není zrovna ohromující přehlídka ctností.“

Zasáhla ho krutě přímo do srdce, jako by ho probodla ledovým ostřím. Znovu si připomněl onu strašlivou noc, kdy se narodila Sophie. Vystoupal tehdy na kopec nad Cahors a vyplakal se do noci. To kvůli Pascale zanechal Kirsty a její matku v rodném Skotsku a odjel do Francie začít nový život. Tenkrát mu připadalo, že ten skončil dnem, kdy Pascale zemřela. Charlotte byla po dvaceti letech první žena, která se nějak dotkla jeho srdce. Nyní v něm otáčela nožem s cílem způsobit mu co největší bolest. A to ještě neskončila.

„Takže až budeš chtít zase příště vidět Laurenta, zavoláš předem a já ti řeknu, jestli můžeš.“

„Mám právo vidět vlastního syna!“ zopakoval svou repliku jako refrén.

„Vlastního syna? A je vážně vlastní?“ Její slova ho udeřila jako sevřená pěst ze tmy.

„Co tím chceš říct?“

„Tím chci říct: Jak víš, že jsem se tehdy nevídala s nikým jiným?“

Jako by se mu srdce snažilo vylétnout z hrdla. „A vídala?“

„Budeš se divit, ale ano. Jenže to ty přece nemůžeš vědět. Nikdy jsi nebyl nablízku.“

„Takže mi chceš tvrdit…“

„Nechci, Enzo. Ale pamatuj si, neber nic jako samozřejmost.“

Zíral na ni, sužovaný pochybnostmi a bolestí. V hlavě mu probleskovaly myšlenky jako okénka filmu přetáčeného zpět. Slova, výjevy, vzpomínky. Příliš rychle na to, aby je zachytil a uvědomil si je. Zmocnila se ho nevolnost.

Vstala. „A na tvoji oslavu narozenin bohužel s Laurentem nedorazíme. Máme toho moc.“

V metru se tlačili Pařížané mířící do kaváren, restaurací či front u pokladen kin. Enzo si jimi razil cestu po schodech na bulvár Saint Germain. Probíjel se na západ s hlavou skloněnou, narážel rameny do kolemjdoucích a zcela přehlížel jejich protesty. Nikdo však neměl v úmyslu pouštět se do vážnějších pří s urostlým mužem, který měřil výrazně přes sto osmdesát centimetrů a tělesnou konstitucí připomínal hráče ragby — jemuž se v mládí na gymnáziu Hutchesons’ skutečně věnoval. Tmavé šedivějící vlasy, v nichž vynikal bílý pruh, měl stažené do ohonu, rozepnutá bavlněná bunda za ním vlála a na levém boku se proplétala s plátěnou taškou, jež mu visela přes rameno. Sportovní kalhoty s kapsami měl zmuchlané a plandaly mu kolem těžkých hnědých šněrovacích bot. Hněv, který v něm vřel, každý další Enzův krok čím dál víc natahoval.

Mladé lidi pokuřující nad kávou a koňakem, usazené pod markýzami předzahrádek a za zamlženými okny přeplněných a hlučných restaurací, světla malého Carrefouru zalévající rue Mazarine, kde zákazníci ještě na poslední chvíli sháněli večeři, to vše Enzo málem ani nevnímal.

Nemohl se zbavit děsivé představy, že ho Charlotte netrápí jen tak pro zábavu. Že Laurent ve skutečnosti opravdu není jeho syn. Takovou myšlenku téměř nedokázal unést. Vůbec ho nenapadlo, že by Charlotte mohla mít poměr s někým jiným. S kým? Nikdy nic nenaznačovala. Ačkoli co on mohl vědět? Žil v Toulouse, ona v Paříži. Přitom mohlo být všechno úplně jinak, kdyby si Enza neustále nedržela od těla. Že si prý příliš cení vlastní nezávislosti. Nechce už další vztah — je to moc náročné, tvrdila mu. A teď mu naznačuje, že v jejím životě byl ještě jiný muž. To samo o sobě Enza zabolelo, avšak logické důsledky, které by to pro otázku jeho otcovství mohlo mít, ho hluboce ranily.

Odbočil do rue Guénégaud. Kavárnu Le Balto halila překvapivá tma. Otevřel dveře vedlejšího vchodu, unaveně vystoupal do prvního patra a po několika neúspěšných pokusech se trefil klíčem do zámku. Při svých pobytech v Paříži vždy přespával v této maličké garsonce. Patřila jednomu věkovitému muži, který sklonek života trávil v domově pro seniory. Enzovi byt půjčovali přátelé z Cahors. Až jejich strýc zemře, budou muset garsonku prodat, aby dokázali splatit dědickou daň. Enzo litoval, že si nemůže dovolit byt odkoupit, a nikoli poprvé zadoufal, že starý pán bude žít věčně.

Garsonka byla cítit stářím a všude stály suvenýry nashromážděné za léta strávená na cestách po celém světě. Vše, co zbývalo z již téměř dovršeného života. Byt zalévala světlem pouliční lampa a Enzo otevřel okno, aby dovnitř pustil čerstvý vzduch. Nechal tašku sklouznout na zem a ztěžka dosedl do odřeného koženého křesla.

Vybavil si, jak ho Charlotte navštívila na ostrově Groix a oznámila mu, že čeká dítě. Tehdy mu dala jasně na srozuměnou, že si nepřeje, aby se na jeho výchově jakýmkoli způsobem podílel, a hrozila mu potratem, pokud by se svých práv chtěl domáhat soudní cestou. Mohlo by to v jejím světě dávat nějaký zvrácený smysl, pokud věděla, že Enzo není otcem dítěte? Ať se snažil, jak se snažil, nenacházel v tom logiku, protože stejně neočekávaně její zatvrzelost později povolila a Charlotte se rozhodla, že dítě porodí a Enzovi dovolí se s ním stýkat. Vyžadovala však absolutní kontrolu nad jeho výchovou. A nejvíc ze všeho Enza mátlo, že syna pojmenovala Laurent, francouzskou obdobou italského „Lorenzo“. Jeho zkrácená forma zněla Enzo, jméno, za něž on sám vděčil své italské matce.

Celý zmatený seděl ve tmě a trpěl jako starý jelen raněný v souboji. Proč by dítě pojmenovala Laurent, kdyby on nebyl jeho otcem?

Sáhl po láhvi whisky na stole, štědře si nalil do sklenky, z níž pil předchozího večera, a nechal tekuté zlato sklouznout po jazyku. Jedinou jeho jistotou v tomto temném podzimním večeru bylo, že se obsah láhve nedočká rána.

4. kapitola

Návrat do Cahors, starověkého římského města v jihozápadní Francii spočívajícího v náruči řeky Lot, působil jako terapie. Tady všechny ty roky sám vychovával Sophii, a pokud nějakému místu na světě mohl říkat domov, pak to bylo právě Cahors.

Když vystoupil z vlaku do měkkého světla, ucítil na kůži závan teplého vzduchu. Na jihu podzim ještě tolik nepokročil a platany na ulici dosud listí neshodily. Pod slunečníky na zahrádce hotelu Terminus si hosté vychutnávali oběd a Enzo si v tu chvíli přál, aby i jeho život byl takhle nekomplikovaný.

Za čtvrt hodiny prošel městem až na rue Georges Clemenceau. Tržnice naproti jeho bytu držela polední přestávku a u stolků na chodníku před pizzerií dosud seděli strávníci. Vzhlédl k fasádě svého domu z červených cihel se šmolkově modrými okenicemi. Z truhlíků zavěšených na kovaném zábradlí balkonu přetékaly dosud kvetoucí muškáty. Nemohl se dočkat, až obejme Sophii. Vědomí, že ona je doopravdy jeho dcerou, mu skýtalo určitou útěchu a pocit jistoty.

Zklamaně však zjistil, že doma nikdo není. Odhodil brašnu do ložnice a prošel dvoukřídlými prosklenými dveřmi do obývacího pokoje. Z náměstí sem proudilo slunce a v teplém odpoledni se v dálce leskly dvě kopule místní katedrály. Otevřel francouzská okna a vpustil dovnitř vzduch i zvuky zvenčí. Zhluboka se nadechl a pak se otočil zpět do místnosti. Na stole uviděl ležet dopis. Okamžitě poznal Sophiin rukopis a rychle šel obálku otevřít.

Ahoj tati,

mrzí mě, že tě nemůžu uvítat doma  Rozhodli jsme se s Bertrandem, že si na týden pronajmeme apartmán v Argelès sur Mer, abychom si užili tohle úžasné babí léto. Nabízeli na konci sezony skvělou slevu, tak jsme neodolali. Neboj, platí Bertrand  Budeme bydlet hned u pláže, takže si na tvou oslavu přivezu parádní bronz. Vrátíme se tak, aby bylo do tvých narozenin ještě dost času. Nicole mi slíbila, že přípravy zatím vezme za mě. Řekla jsem jí, že může bydlet u nás v pokoji pro hosty. Doufám, že ti to neva.

Pusu

Sophie

Enzo hlasitě zasténal. Nicole mu ještě scházela. To bylo Sophii podobné, vymyslet oslavu a pak si zmizet a práci nechat na ostatních. Veškeré jeho vřelé city k ní rázem značně ochladly. Uslyšel, jak se otevírají dveře do předsíně, a poklesl na mysli. „Monsieur Macleode!“ zahlaholil důvěrně známý hlas.

Enzo si povzdychl. „Tady jsem, Nicole!“

Z přítmí předsíně se do sluncem zalitého séjour vynořilo nejprve Nicolino poprsí a pak i jeho majitelka. Enzo zamrkal a usilovně se snažil dívat jinam. Bezpochyby je považovala za svou největší přednost a nikdy se nezdráhala vystavovat je na odiv. Pro dnešek je uvěznila do přiléhavého bavlněného trička s hlubokým výstřihem. Nicole byla statná dívka z poctivého farmářského rodu, s „úrodnou pánví“, jak by to jistě vyjádřila Enzova matka. Měla půvabný obličej a dlouhé hedvábně lesklé hnědé vlasy, které jí volně splývaly po širokých ramenou. Mezi studenty na katedře forenzních věd Univerzity Paula Sabatiera suverénně vynikala. Studovala poslední ročník a už Enzovi stihla být neocenitelnou pomocnicí při řešení řady Raffinových případů, obzvlášť pokud šlo o využití internetu.

Její tvář se při pohledu na Enza rozzářila. „Monsieur Macleode!“ Nadšeně ho políbila na obě tváře, pak poodstoupila a změřila si ho. „Nějak jste se nám spadl. Vy nejíte?“

„Jím, Nicole. A taky piju. A vůbec dělám všechno, od čeho mě zrazuješ.“

Zatvářila se přísně. „V tom případě je jenom dobře, že se o vás teď budu moct postarat. Upřímně nechápu, na co Sophie myslí. Stačí pár poctivých obědů a do oslavy budete zase na svojí optimální váze.“ Nicole na všechny lidi bez výjimky nahlížela jako na hospodářská zvířata, která se musejí vykrmit. Mrkla na Enza. „Sophie pro vás připravuje takové malé překvapení, tak potřebujeme, abyste vypadal k světu.“

„Jenže já bohužel odjíždím, Nicole,“ napadla ho v ten okamžik spásná myšlenka.

„Proč proboha?“

„Začal jsem pracovat na dalším případu.“

Vykulila oči nadšením. „Na vraždě Lucie Martinové?“

„Ano.“

„No to je paráda! Pomůžu vám.“

„Zatím není s čím, Nicole,“ mírnil její nadšení Enzo. Zklamaně protáhla obličej. „Právě se chystám zavolat jejím rodičům, jestli je můžu navštívit. A když už tam budu, využiju toho, abych objel i ostatní místa, která s případem souvisejí, hlavně Bordeaux. Takže se možná vrátím až za pár dní.“

„Mohla bych jet s vámi,“ navrhla nadějně.

Enzo s truchlivým výrazem zavrtěl hlavou. „To by bylo sice báječné, ale Sophie na tebe spoléhá, že jí pomůžeš zorganizovat vše potřebné před těmi narozeninami…“ Bezmocně rozhodil rukama, aby jí naznačil, že s takovou situací on nic nezmůže. „Moc mě to mrzí.“

Nicole po něm loupla hněvivým pohledem.

5. kapitola

Usedlost Château Gandolfo stála na kopci uprostřed zvlněné krajiny východně od městečka Duras na samém okraji západofrancouzské vinařské oblasti Bordeaux. Městečko získalo vlastní apelaci, Côtes de Duras, a produkovalo vína, která Enzo zatím neochutnal. Lépe znal červená vína ze Saint-Émilionu o několik kilometrů dál na západ, ale musel přiznat, že jemné křivky kopců a zelené lesy této úchvatné oblasti départementu Lot-et-Garonne působily mnohem zajímavěji než nekonečné vinice Saint-Émilionu mihotající se v dálce v údolí.

Ocitl se v Akvitánii, regionu, který kdysi patřil Anglii, než ho ke konci stoleté války připojila ke svému území Francie. Anglický vliv tu byl dodnes vidět na každém kroku. V názvech, architektuře, náboženství i kultuře. Jak Enzo, který vyrůstal ve Skotsku, dobře věděl, vymazat přetrvávající stopy po Angličanech nebylo nic jednoduchého.

Úzká silnice odbočující z hlavního tahu se vinula mezi rudou, zlatou a žlutou nádherou podzimních stromů a Enzo z ní po chvíli sjel na strmou vápencovou cestu, která mířila úbočím k château na kopci.

Již několik týdnů nepršelo a za Enzem se zdvihal oblak prachu. Na nějaký nenápadný příjezd mohl tedy rovnou zapomenout. Samotnou usedlost tvořily tři budovy s pozvolně se svažujícími střechami z červených pálených tašek. Na jedné straně se tyčily dvě věžičky. Enzo odhadoval, že původně sloužily jako holubníky. Početná hejna ptáků v dřívějších dobách poskytovala maso pro tabule majitelů a vinicím hnojivo v podobě guána. Průměrný pigeonnier byl podle odhadů schopen vyprodukovat čtyři tuny masa ročně.

Hlavní patrová budova stála uprostřed a bílé kamenivo prozrazovalo, že má za sebou rekonstrukce a přestavby, které mohly sahat i několik staletí do minulosti. Okenice byly natřené tlumenou modří a poloviny budovy se zmocnily různé popínavé rostliny, které s odchodem léta a očekáváním zimy žhnuly oslnivou rudou a purpurovou barvou.

Enzo vjel na štěrkový plácek u nejnižší ze tří budov. Před obloukem dvoukřídlých prosklených dveří vedoucích na terasu stála pergola. Lesknoucí se tabulky však znemožňovaly pohled dovnitř. Samotná budova se téměř ztrácela pod rudými a zelenými šlahouny s bílými kvítky.

Vystoupil ze svého pečlivě opraveného Citroënu 2CV a nějaký hlas mu dokonalou angličtinou oznámil: „To je moje kancelář. Nebo spíš bývala. Dnes tu mám doupě, kde se schovávám před světem.“ Hlas se tlumeně uchechtl. „A před manželkou.“

Enzo se otočil. Po dlážděné cestě mu od obytného domu vzpřímeně kráčel v ústrety postarší muž střední postavy, aby ho přivítal. Napřáhl k Enzovi pravici a vřele a sebejistě mu stiskl ruku. Ze snědého obličeje zbrázděného hlubokými vráskami, který ostře kontrastoval s hřívou hustých stříbrných vlasů, hleděly pronikavé modré oči. Na sobě měl kalhoty ze silného plátna, pevné pohorky, kostkovanou košili s vyhrnutými rukávy a prošívanou vestu. Klidně by se mohl vynořit z kdejakého šlechtického panství na anglickém venkově.

Usmál se Enzovu překvapenému výrazu. „Moji předci pocházeli z Itálie a Anglie. Moc francouzského toho na mě nenajdete.“ Široce se usmál. „Samozřejmě až na výchovu ve francouzském prostředí. A na mé jméno,“ odmlčel se. „Guillaume Martin. A vy budete Enzo Macleod, předpokládám.“ Změřil si Enza od hlavy až k patě. „Skot.“ Znělo to spíš jako konstatování než jako otázka.

„Přinejmenším když jsem to naposledy kontroloval,“ usmál se Enzo.

„A jak jste na tom s francouzštinou?“

„Žiju tu pětadvacet let, monsieur,“ odvětil Enzo francouzsky. „Učím přírodní vědy na univerzitě a vychoval jsem dceru, která je francouzštější než žabí stehýnka.“

Guillaume Martin neznatelně přikývl. „V tom případě navrhuji, abychom mluvili francouzsky. V rodném jazyce se vždycky cítím víc doma.“

Došli k hlavnímu stavení. „Mezi vodním mlýnem pod kopcem a tím větrným na vršku kdysi vedla římská silnice.“ Mávl rukou přes půl akru úhledně střiženého trávníku k přelivovému bazénu ve stráni, odkud se nabízel výhled na okolní krajinu. „Tam můj italský předek Gandolfo vybudoval obří skleník pro exotické rostliny knížete z Durasu. Jako poděkování za to, že mu kníže věnoval tuto usedlost s pozemky.“

„Jaký k tomu měl důvod?“

„Byl to pokus znovu tyto končiny zalidnit a podpořit místní ekonomiku. Gandolfo byl proslulý italský vinař, který si sem přivezl i svou početnou rodinu.“ Zastavili se před hlavním vchodem. „Celý kraj zpustošil mor a stoletá válka, monsieur Macleode. Na kilometry daleko byste nenašel živou duši. Říkalo se tomu tady Pustina. Následující dvě staletí sem knížata zvala cizince a obyvatele jiných částí Francie, aby jí vdechli nový život.“ Otočil se a podíval se vzhůru na dům. „Gandolfo k této budově přistavěl další patro a nové průčelí a vtiskl domu v podstatě jeho současnou podobu. Když pak skleník ztratil své využití, zbořili ho a materiál využili na stavbu vinného sklípku a stodoly. Pojďte dál, seznámím vás s manželkou.“

Madame Martinová byla drobounká křehká bytůstka, a když Enzovi podala ruku, málem se bál, aby ji nestiskl příliš silně a nepolámal jí kosti. Jemné vlasy připomínaly spředené stříbro a pleť měla hladkou a bez vrásek jako dvacetiletá dívka. Na tváři, která byla navzdory věku stále půvabná, se rozzářil úsměv a vlídné hnědé oči na Enza hleděly upřímně a vřele.

„Vy máte ale zvláštní oči,“ podivila se.

Enzo se usmál. „Jedno hnědé, jedno modré.“ Přejel si rukou po temeni. „A k tomu bílý pruh ve vlasech — postupně mizí, jak šedivím. Říkávali mi Straka.“

Udiveně svraštila obočí. „Souvisí to nějak?“

„Ty oči a vlasy? Ano. Obojí jsou symptomy genetické poruchy nazvané Waardenburgův syndrom. Ale nedělejte si starosti, mám to celý život a ještě jsem na to neumřel.“

Dala se do smíchu. „Dal byste si čaj, monsieur Macleode? Nabídla bych vám kávu, ale vím, že vy Angličané si potrpíte spíš na čaj.“

„Je to Skot, Mireille,“ opravil ji manžel. „Urazíš ho, když o něm budeš mluvit jako o Angličanovi.“

Enzo se zazubil. „Ale vůbec ne. Zato ta káva by mi přišla k chuti.“

Usadili se k obřímu dřevěnému stolu uprostřed prostorné kuchyně stavěné zjevně s cílem, aby se zde najedla početná rodina nejspíš i se služebnictvem a čeledí. Pod oknem stál historický hluboký dřez a vedle jednoho sporáku u protější zdi někdo naskládal bedny od čaje. Druhý sporák na dřevo byl zasazen do dlouhé stěny v místě, kde kdysi určitě býval krb. Vpravo a vlevo od něho se rozbíhaly pracovní desky a kuchyňské skříňky a ve vzduchu se v tlumeném světle vznášela vůně jídla.

Madame Martinová se pustila do přípravy kávy a její manžel si zapálil malý doutník. „Nevadí vám to?“

Enzo neviděl důvod, proč by mělo.

„Zatracené protikuřácké zákony,“ bručel Martin. „Za chvíli člověku zakážou kouření i ve vlastním domě.“ Zaklonil hlavu a vydechl modravý dým ke stropu. „No, monsieur Macleode, vydobyl jste si docela dobrou pověst. Zjistíte pro nás, kdo nám zabil Lucii?“

„Rozhodně se o to hodlám pokusit, monsieur… Nevím, jak bych vás měl nejlépe oslovovat, jestli monsieur le président, nebo monsieur le juge?“

Martinovi se kolem očí objevily pobavené vrásky. „Jsem dávno v důchodu, monsieur Macleode, a stejně jsem nikdy nepatřil k těm, co si potrpí na formality mimo soudní síň. Monsieur úplně postačí. A když dojdu k závěru, že se mi zamlouváte, tak Guillaume.“

„No, já už jsem k tomu závěru došla,“ poznamenala madame Martinová a donesla ke stolu tác s kávovou konvicí a šálky. „Vypadáte jako upřímný člověk, monsieur Macleode.“

Enzo se usmál. „Děkuji vám, madame.“

„Kdepak, stačí Mireille,“ opravila ho a rošťácky mrkla na manžela. Radostný třpyt v očích však okamžitě pohasl a tváří jí přelétl stín. Po chvíli opět pohlédla na Enza. „Někdy na to na deset patnáct minut zapomenu. Občas třeba i na hodinu nebo dvě. Párkrát i na celý den. A pak se cítím strašně provinile. Někdo zavraždil naši milovanou Lucii, monsieur. Dnes by jí bylo přes čtyřicet a s trochou štěstí by nám už přivedla vnoučata. Měla před sebou celý život a někdo ji o něj připravil. Ode dne, kdy zmizela, mi připadá, že si nezasloužím se smát a radovat se z prostých věcí.“ Nedokázala se mu už dívat do očí a soustředila se na nalévání kávy.

Enzo úkosem pohlédl na jejího muže. Nepřítomně zíral na podlahu. Do myšlenek i očí se mu vkradla jakási vzpomínka. Křečovitě tiskl rty v zarytou linku. A Enzo si jako už tolikrát připomněl, že tady nejde jen o odhalení tajemství či rozluštění nějaké záhady. Měl před sebou skutečné lidi se skutečnými osudy a skutečným zármutkem. „Povězte mi o tom dni, kdy zmizela.“

Vykročili z domu a Martin za nimi zavřel dveře. U kávy se před manželkou rozhovorům o Lucii vyhýbal a vysvětlil Enzovi, že mu vše vypoví cestou dolů k jezeru, kde se našlo tělo. Nyní se na Enza podíval. „Mrzí mě to,“ omlouval se, „dodneška ji to pokaždé silně rozruší.“

„Chápu.“

Někdejší soudce rychle změnil téma a ukázal k hloučku drolících se hospodářských budov. „Bývaly součástí domu,“ vysvětloval. „Sušárna švestek a masa a pec na chleba. Pocházejí až ze šestého století a dodnes fungují, přestože nejstarší zmínka o domu jako takovém, kterou jsme našli na základním kameni, je z roku 1456. Pojďte si prohlédnout náš starý chais.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezvratné alibi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.