© Jiří Padevět, 2020

Držitelé autorských práv
k obrazové dokumentaci
jsou uvedeni v části
„Držitelé autorských práv
k obrazové dokumentaci“

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0493-0 (PDF)

ISBN 978-80-275-0494-7 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0495-4 (MobiPocket)

V září 1918 opustil spisovatel Franz Kafka Prahu, sevřenou válečným strádáním a hladovými demonstracemi, často namířenými proti Němcům a Židům. Státní moc tyto demonstrace velmi obtížně zvládala. Od zaměstnavatele dostal čtrnáct dnů dovolené, a místo aby odjel do sanatoria, pracoval v ovocnářské školce zahradnictví v Turnově. O měsíc později se stal občanem Republiky Československé.

Knihy v natažených rukách začaly těžknout, a tak přidal do kroku. Na konci skleníku stál stůl, ke kterému se lísala židle. Nepatřily k sobě, nebo vedle sebe alespoň nebyly dlouho. Stůl byl původně nejspíše zelený, taková ta zelená barva, co si ji půjčili skláři ze slepých ramen řeky a vyráběli z ní pivní lahve. Asi vlivem vlhka ve skleníku a slunečním svitem, cezeným přes skleněné tabule, se zelená barva změnila v rozpukané šedohnědé jizvy, zelené jenom po okrajích. Židle vypadala trochu zachovaleji, snad byla o pár dnů mladší. Asi kulhala na jednu nohu, protože stála trošku nakřivo. Nebo byla ve skleníku křivá podlaha. Konečně došel ke stolu a položil na něj knihy. Deska stolu zakňučela a odlétly z ní štěpinky zelené barvy. Dosedl na židli, taky zaprotestovala. Pohladil ji po opěradle, ale pokusila se ho škrábnout čouhajícím vrutem. Vzal si z hromady horní knihu a začal v Deutschlands Kernobstsorten od Johanna Aehrenthala listovat. Dvakrát byl v pokušení naslinit si prst, ale prach, který kniha vypouštěla při každém otočení stránky, ho od intimnějšího kontaktu zrazoval. Jako záložky použil suchá stébla trávy, a nakonec všechny tři odrůdy našel. Barevné ilustrace téměř přesně odpovídaly třem různým jablkům, která ležela na stole. Zelené se tvářilo kysele, jedno červené se smálo a druhé červené jako by se spíš cudně schovávalo. Pak mezi jablky vypochodoval škvor. Nohy mu zapadaly do jizev stolu a po chvíli se otočil a snažil se vrátit k jablkům. Úplný Řehoř, pomyslel si Franz Kafka.

Ovocnářská školka Turnov

Josef Šnejdárek byl vojenským inspektorem v Moravské Ostravě, s propůjčenou hodností plukovníka Československé armády. Přestože měl francouzské občanství, proti vůli Francie zahájil v lednu 1919 útok na polské jednotky, které obsadily Bohumín. Ocitl se tak v paradoxní situaci, kdy bojoval na straně spojence Francie jako občan Francie proti dalšímu spojenci Francie jako voják československého státu.

Pozoroval palec levé nohy, nesměle vykukující zpoza peřiny, a vůbec se mu nechtělo ukázat stěnám pokoje, které trochu zaváněly plísní, další části těla. Přesunul pohled na vzor malby a napadlo ho, že podobným válečkem byla vymalovaná kuchyně u babičky. Na nočním stolku stál hrnek se zbytkem večerního čaje a s naštípnutým ouškem. Sáhl po něm a napil se studené tekutiny, která už taky trochu voněla plísní. Ale možná to byla vůně podpalubí, ve kterém ten čaj cestoval, nebo vůně vagonu, ve kterém dojel až sem. Položil hrnek zpátky a odkopal ze sebe přikrývku. Syrovost pokoje přejela po těle jako struhadlo, ale nenechávala škrábance. Sundal si pyžamo a u toaletního stolku se opláchl vodou z lavoru. Vyčistil si kartáčkem a zubním práškem zuby a z krabičky na prášek se na něj zašklebilo dno. Bude si muset sehnat další. Ručník byl trochu vlídnější než pokoj. Po utření otevřel okno. Leden se mu zakousl do obličeje i těla, až to křuplo, a z pusy se zvedl obláček páry. Udělal u otevřeného okna rychle pár dřepů a zase ho zavřel. Pak si začal Josef Šnejdárek pomalu oblékat uniformu.

Radikální levice se po vzoru komunistických revolt v Maďarsku, na Slovensku nebo v Bavorsku pokusila v prosinci 1920 o převrat i v Československu. Ohnisky nepokojů mělo být Oslavansko a Kladensko, oblasti uhelných revírů s velkou koncentrací těžce pracujících. Mezi komunistickými agitátory byli pozdější komunistický prezident Antonín Zápotocký, který tuto zkušenost, samozřejmě patřičně upravenou, zpracoval v románu Rudá záře nad Kladnem; komunistický novinář a autor knihy Revoluce a diktatura proletariátu, během nacistické okupace horlivý kolaborant Emanuel Vajtauer; nebo František Mikuláš Mlčoch, rovněž horlivý komunista, který ve třicátých letech změnil strany a za protektorátu založil takzvanou Stranu zelených hákových křížů.

Sledoval špičky okopaných bot, ve kterých se prsty snažily bubnovat na poplach. Podupávání, které mělo z ulice zahnat zimu, nejlépe až do polí, dávno nepomáhalo. Zima zlomyslně nalezla i do kapes nepříliš zánovního kabátu a prsty na rukou se začaly taky cukat, jako by se bály umrznutí. Zvedl oči k věžním hodinám přesně ve chvíli, kdy velká rafije dospěla k půl. Musel se podívat znovu, aby se ujistil, že ta menší je opravdu tam, kde je. Čeká tady už dvě hodiny. Původně si myslel, že čekání zažene jedna cigareta, ale její nedopalek už dávno přimrzl k chodníku. Na začátku tohohle martyria dokonce držel v holé ruce koženou aktovku, ale už asi před hodinou a půl ji položil na parapet pekařova obchůdku. Snad k plechu nepřimrzne, i když možná už přimrzla. Už měl marného čekání, během kterého na něj od náměstí dotíral mráz a snažil se mu utrnout uši i nos, plné zuby. Bude mít na nose hejla, jak vždycky říkal otec. Zkusil vyndat ruce z kapes, ale musel je chvíli přemlouvat. Když se nechaly přesvědčit, za odměnu do nich dýchl. Pak otevřel aktovku, která se chcíple válela po plechu parapetu. Zámek studil do prstů, ale on vyštrachal, co potřeboval. Vyndal jeden výtisk Svobody, která si neodpustila umazat mu bříška prstů tiskařskou černí, a ze zadní stránky odtrhl pruh papíru. Zvuk se odrazil od protějšího domu a sekl ho přes nastavené promrzlé ucho. Zalovil v aktovce znovu a vyndal plechovou krabičku s tabákem. Taky studila. Promrzlé prsty nasypaly do papíru hrstičku tabáku, větší než obvykle. Možná mu chtěly dopřát, možná prostě ztratily cit a míru. Bude to pořádná cigareta. Olízl okraj papíru a pak se snažil vypláznout jazyk tak, aby na něj viděl. Moc to nešlo, ale nakonec černou šmouhu zahlédl. Oslintal si u toho rty, sliny začaly soupeřit s mrazem, pak to vzdaly a přešly na jeho stranu. Zapálil si a pozoroval hořící sirku tak dlouho, až ho štípla do prstů. Cigaretový kouř se tvářil jako pára od pusy, ale byl trochu tmavší, víc domodra. Znovu vyplazoval jazyk a snažil se zahlédnout skvrnu. Byl tím tak zaujat, že přehlédl ty, na které čekal. Když byli Tonda Zápotocký a Fanouš Mlčoch asi pět metrů od něj, pořád vyplazoval jazyk. Pak si jich Lojza Muna všiml a přestal. Nebyli sami, šlo s nimi pět četníků.

Kladno, 14. prosince 1920

V srpnu 1921 odvezl malíř Jaroslav Panuška nemocného Jaroslava Haška do Lipnice nad Sázavou, aby tu Hašek mohl v klidu, ale hlavně daleko od pražských hospod psát román Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války. Nakonec byl Hašek tak nemocen, že Panuškovi román pouze diktoval. Jaroslav Hašek zemřel v Lipnici nad Sázavou v lednu 1923 a Švejkovy osudy nikdy nedovyprávěl.

Přednosta stanice si dal ruce v bok a zkusil se podívat do slunce. Nešlo to, hned zamhouřil oči a pod víčky se mu usadily oranžové a žluté kotoučky. Když oči zase otevřel, kotoučky se zpod víček vydaly na cestu po úřední béžové fasádě nádražní budovy a po nápisu Světlá nad Sázavou. Nakonec, jak se snažily dohnat přednostův pohled, usadily se na dveřích nádražního záchodku, ze kterého se právě soukal obecní blb Véna. Chodí na nádraží na kloset minimálně dvakrát denně, ale je čistotnější než leckterý cestující. Pan přednosta Vénovi zamával a ten na oplátku zatřepal oběma rukama, jako by chtěl odletět. Nepodařilo se, zůstal na zemi. Velká ručička na nádražních hodinách se posunula k půl a pan přednosta věděl, že musí Vénu z nádraží vypakovat. Byl hodný, ale pokud se na peronu potkal s brzdícím vlakem, začal vždycky příšerně ječet a třást se. Někdo říkal, že ho snad v dětství málem vlak přejel, ale kdoví co se mu v té poloprázdné hlavě honí. Pan přednosta došel k Vénovi, chytil ho jemně za předloktí a pokusil se ho vymanévrovat před nádraží. Tělo kladlo trochu odpor a ústa opakovala pořád dokola dvě nesrozumitelná slova, ale nakonec Véna odešel ulicí do města. Panu přednostovi se podařilo vrátit na peron právě včas a zasalutovat přijíždějícímu vlaku. Když se skřípot, rachot i pára usadily, otevřely se dveře posledního vagonu a na peron vypadl batoh. Pak kufr a ještě jeden, který se po dopadu zlomyslně otevřel. Pak nějaký balík v nahnědlém papíře, ovázaný motouzem. Pan přednosta vykročil k té hromadě zavazadel a nádražní zřízenec se chopil oje vozíku v očekávání diškrece. Pak z vlaku vypadl ještě jeden balík, zabalený v nějaké kostkované dece nebo co to bylo, převázaný dvěma pásky od kalhot. Nakonec se na stupínku objevily i boty a pak celá postava. Pan přednosta se přestal mračit, protože poznal pana malíře Panušku. Zřízenec dohrkal s vozíkem k hromadě zavazadel a začal nakládat. Malíř sestoupil mezi drážní zaměstnance, kloboukem si oprášil kalhoty na stehnech a podal panu přednostovi ruku. Vše vypadalo skoro idylicky, ale pak se začala z vlaku hrabat ještě jedna tělesná schránka, šířící okolo sebe pach potu a piva. Podařilo se jí zdolat schůdky, i když to vypadalo spíše jako výuka nějakého domorodého tance. Postava se opřela o malíře Panušku, usmála se zeširoka na pana přednostu a pak si říhla a začala něco mumlat. „To je pan spisovatel Hašek,“ vysvětlil situaci přednostovi stanice malíř. Přednosta se mírně uklonil a pomyslel si, že jeden Véna snad v okolí stačí.

Básník, pozdější nositel Nobelovy ceny za literaturu, spoluautor revolučního sborníku Devětsil, redaktor deníku Rudé právo, který v roce 1921 vydal svoji první básnickou sbírku Město v slzách, procházel každý den okolo malého žižkovského lahůdkářství, ve kterém si sotva mohl dopřát nákup. Procházel tudy i na prvomájovou demonstraci v roce 1922.

Slunce se protáhlo ozdobným zábradlím a kreslilo na schodiště jeho stín. Jak běžel po schodech dolů, rušil ornamenty a nahrazoval je stínovou kinetickou hrou míhajících se končetin. V mezipatře se zastavil a pohladil sklo, kterým proudilo světlo. Celým schodištěm se táhla vůně koření a ryb z lahůdkářství v přízemí. Nasál nosem směs vůní a přemýšlel, co kromě dálky plantáží a hloubky moří cítí ještě. Seběhl zbytek schodů a vyšel chodbou do ulice, kde stál před svým královstvím majitel vůní a právě rovnal v bedýnce, opřené o rám výkladu, malá oranžová slunce pomerančů. Otočil se do ulice právě včas, aby ho stihl uctivě pozdravit. Majitel vůní se usmál a přiložil na pozdrav dva prsty ke štítku černé čepice. Pro jistotu pozdravil ještě jednou a očima přejel jablka, smějící se jako měsíc v úplňku, hrozny vína, pukající horkem jižních krajin. Pod druhým výkladem se smály, navzdory osudu, mrtvé ryby, vyuzené smutkem a kouřem dobrého dřeva. Měl ten krámek s vůněmi a lahůdkami, z nichž většinu nejspíše nikdy neochutná, moc rád. Vůně dálek prostupovaly dům a ten voněl úplně jinak než většina okolních činžáků. Tam voněla spíše pára z žehliček, týrajících límce, strach z potratů nechtěných dětí, plíseň kvetoucí na zdi za dečkou s vyšitou siluetou Pražského hradu nebo nevyvětraný plyn z příbytku sebevraha. Pomeranče vypadaly, že se každou chvíli vykutálejí z bedýnky a připojí se, stejně jako on, k mužům a ženám kráčejícím ve svátečních šatech ke svatému Václavovi. Jaroslav Seifert se k zástupu připojil a naposledy se ohlédl za pomeranči. Nakonec se k oslavám Prvního máje nepřipojily a zůstaly věrny drobnému kapitálu.

Jiří Wolker, původně katolík a skaut z oddílu Antonína Svojsíka a student práv, od roku 1921 člen Komunistické strany Československa a proletářský básník, zemřel ve svých dvaceti čtyřech letech na tuberkulózu. Jeho rozsahem nevelké básnické dílo je zřejmě nejtypičtějším a nejsyrovějším příkladem proletářské poezie v Československu.

Venku se rozhodovalo mezi podzimem a zimou a poslední hnědé a okrové listy ze stromů soutěžily s prvními sněhovými vločkami, kdo dopadne dříve na zem. Nebe se šedivě usmívalo, asi v předtuše blížících se Vánoc. Na parapetu mezi okny stála sklenice hruškového kompotu a ještě jedna menší s rybízovou zavařeninou. Seděl na posteli opřený o zeď, vymalovanou barvou bez duše, odstínem nejvíce připomínajícím vykotlaný zub kuřáka, a posunoval tělem tak, aby se mohl na kus nebe podívat přes nažloutlou tekutinu, ve které ležely utopené čtvrtky hrušek. Matka si na kompotu dala záležet, byly i pečlivě oloupané. Nakonec skoro ležel, ale kus nebe prozářila žlutá, jako by venku na chvíli vysvitlo slunce. Posunul se ještě kousek a za sklenicí se objevila větev stromu. Zezlátla a trochu to vypadalo, že strom vzplanul klidným žlutým plamenem. Najednou bylo v pokoji horko. Otřel si čelo hřbetem ruky a došlo mu, že to není teplo plamenů, ale že se vrátila horečka. Jiří Wolker se schoulil do klubíčka a rukama se držel shrnutého prostěradla. Nejspíš se svět za chvilku zhoupne, snad se ta sklenice s kompotem nerozbije.

Ruská básnířka Marina Cvetajevová směla v roce 1922 opustit komunistický ráj a s manželem, bývalým bělogvardějským důstojníkem, se usadili nejdříve v Německu a poté v Československu. Během pobytu v Československu, především v Praze a Horních Mokropsech, napsala Cvetajevová jednu ze svých nejslavnějších básnických skladeb, Poému konce. Ona i její manžel se zapojili do kulturního života ruské emigrace v Československu, avšak v roce 1925 se přestěhovali do Paříže.

Nohy se vzpíraly schodům, nemohla se zbavit pocitu, že se plazí pomaleji než psí víno po zdi parku. Slyšela svůj dech, prokládaný bušením srdce, a připadalo jí to jako úplně cizí symfonie. Zastavila se, opřela se rukou o zábradlí, které se trochu vysunulo ze zdi. Na schody se vydrolila omítka a zaskřípělo to, jako když nasypete písek do soukolí věžních hodin. Ohlédla se, a jak se otáčela, pohladila rukou psí víno. Trochu zavrnělo a protáhlo hřbet. Dole v ulici projel automobil a nechal za sebou stužku černavého kouře. Dva kluci se snažili ten zvratek techniky chytit do dlaní, ale jak zmizel automobil, kouř zmizel taky. Nebe bylo poškrábané jarem a nad obzorem trochu krvácelo. Kluci zmizeli, jako když domovnice mávne proutkem, nad střechami se zastavil kouř z několika komínů, jako by se mu nechtělo do nebe. Vypadalo to, že svět ustrnul. Pak někde dole na hlavní třídě zacinkala tramvaj a kouř zase začal stoupat. Psí víno vydalo kočičí skřek, jako by si říkalo o pozornost. Zvedla hlavu, nebylo to psí víno, ale kočka, která na hraně parkové zdi porcovala tlapkou vrabce. Jedno křídlo se ještě chvělo, ale korálkové oči už hleděly přes obzor žití. Kočka zvedla hlavu a podívala se jí do očí. Marina Cvetajevová její pohled opětovala a málem utonula ve studánce zániku. Probralo ji až další zacinkání tramvaje, pohladila psí víno, které za nic nemohlo, a vyrazila k bytu dopsat Poému konce.

Praha, duben 1924

Dne 13. července 1925 našli na archeologickém nalezišti mezi Dolními Věstonicemi a Pavlovem dělník Josef Seidl a technický vedoucí archeologického výzkumu Emanuel Dania části sošky, která dostala jméno Věstonická Venuše. Vykopávky vedl světoznámý archeolog Karel Absolon, který v době nálezu nebyl přítomen. Soška byla vytvořena asi 28 000 let před Kristem.

Sezení na dřevěné bedničce nebylo úplně pohodlné, vycházející slunce začínalo štípat do očí a chystalo se za chvíli štípat i do kůže, ale škvarky, co si vzal doma k snídani, byly prostě báječné. Lámal chleba na malé kousky, na každý kousek téměř obřadně položil dva škvarky a pak pochoutku strčil do úst. Chvíli přemýšlel, jestli si nepřesedne zády ke slunci, protože ho nutilo mžourat, ale pak raději sklonil hlavu a utrhl z chleba další kousek. Než na něj stačil položit škvarky, najednou se setmělo. Zvedl hlavu a zjistil, že na nebi se nestalo nic, jenom si mezi něj a slunce stoupl vedoucí. Silueta byla zarámovaná slunečními paprsky a stín se táhl až někam daleko přes jeho vlastní stín. Ruka se škvarky se na zlomek času zastavila, ale pak dokončila dráhu. Vložil si další porci do úst, ale zároveň vstával. Vedoucí ho poplácal po rameni a ukázal k odkrytému kruhovému prostoru, ve kterém kdysi nejspíše hořely ohně. Vyrazili spolu a na místě se pustili do práce. Josef Seidl našel nejdřív nějakou zvířecí kost a potom něco, co ho přimělo udiveně zavrtět hlavou. Vypadalo to jako trup ženy s protáhlými ňadry. Podíval se na vedoucího Daniu, který zrovna o pár metrů dál kroutil hlavou nad dalším kouskem hlíny, který připomínal ženský klín.

Dne 15. července 1926 zavraždili ze zištných důvodů tři přátelé na Slovensku v kopcích nad Štrbou Margitu Vörösmartyovou. O několik měsíců dříve zinscenovali fingovanou svatbu, během které se jeden z nich se svou pozdější obětí „oženil“. Případ byl vyšetřen a vrazi, kteří během vyšetřování soustavně měnili výpovědi, byli nakonec odsouzeni. Vrazi vzbudili pozornost veřejnosti především tím, že se nejednalo o kriminálníky, nýbrž o vzdělané muže ze střední třídy. Ján Michalko byl odsouzen k trestu smrti, který mu byl po odvolání změněn na doživotí, Jan Klepetář k doživotnímu odnětí svobody a Mikuláš Sikorský k patnácti rokům vězení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Republika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.