Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jean Hanff Korelitz

Mělas to vědět

YOU SHOULD HAVE KNOWN
Jean Hanff Korelitz
NOW THE HBO® LIMITED SERIES, THE UNDOING.

Z anglického originálu You Should Have Known, vydaného nakladatelstvím Grand Central Publishing v roce 2014, přeložila Ema Stašová
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Dana Řezníčková
Grafická úprava a sazba Vojtěch Kočí

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2020 jako svou 7831. publikaci

Tisk PBtisk a.s.

Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7

Copyright © 2014 by Jean Hanff Korelitz
Translation © Ema Stašová, 2014
Cover Art © 2020 Home Box Office, Inc. All Rights Reserved. HBO® is a service mark of Home Box Office, Inc
Czech Edition © Grada Publishing, a. s., 2020

ISBN 978-80-271-1954-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-1953-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-1729-1 (print)

Pro Ashera

1. část
PŘEDTÍM

1. kapitola
Prostě to víš

Při první návštěvě se tu většina lidí rozplakala a vypadalo to, že ani tahle dívka nebude výjimka. Vybavená aktovkou a nezdolným sebevědomím si to nakráčela dovnitř a potřásla Grace rukou jako chladná profesionálka, jíž evidentně byla anebo si aspoň přála být. Pak se posadila na gauč a hodila si svou dlouhou, v serži zahalenou nohu přes nohu. Teprve potom na ni zřejmě plnou vahou dolehlo, kde přesně se to octla.

„No páni,“ pravila ta dívka, jejíž jméno – Grace si ho před pár minutami ještě jednou ověřila – znělo Rebecca Wynnová. „V terapeutické poradně jsem nebyla od vysoké.“

Grace jako vždycky usedla do křesla, zkřížila své, mnohem kratší, nohy a naklonila se dopředu. Nemohla si pomoct.

„To je fakt divné. Sotva sem člověk vleze, chce se mu začít řvát.“

„Kapesníčků mám dost,“ usmála se Grace. Kolikrát už v tomhle křesle seděla, s nohama přesně v téhle pozici jako dnes, a naslouchala pláči, který prostupoval celou místností. Slzy se tady prolévaly tak často, že si někdy představovala svou kancelář pod vodou, podobně jako v jedné z kouzelných povídek Betty MacDonaldové, které zbožňovala v dětství, kde ufňukaná hlavní hrdinka brečela tak dlouho, až jí voda sahala po bradu. Když naopak došlo na záchvaty vzteku, ať už v podobě křiku, nebo nenávistného ticha, připadalo jí, že nahromaděná zlost zbarvuje zdi kanceláře (ve skutečnosti vymalované nevinnou světle šedou barvou) na tmavo. A podařilo-li se někdy dosáhnout souladu a spokojenosti, skoro jako by cítila vůni borovic v pozdním létě u jezera.

„Vždyť je to jen obyčejný pokoj,“ řekla povzbudivě. „S dost obyčejným nábytkem.“

„Pravda.“ Rebecca se kolem sebe rozhlédla, jako by se o tom chtěla ujistit. Tenhle pokoj – Gracina ordinace – byl s důmyslnou snahou koncipován tak, aby plnil hned několik účelů zároveň: měl působit pohodlně, a přitom nerozptylovat, oplývat přívětivostí, ale nepotlačovat ničí osobnost, a jeho výzdobu tvořily povědomé předměty, které musely oslovit úplně každého: nade dveřmi reprodukce bříz od Eliot Porterové – copak by se našel člověk, který tenhle plakát někde v minulosti nepotkal? Na koleji? V pronajaté letní chatě? –, červený perský gobelín, světlounce hnědý gauč, stejně jako Gracino vlastní kožené otočné křeslo. Byl tu prosklený konferenční stolek a na něm osamocená krabice papírových kapesníků Kleenex v koženém obalu, v rohu stál starý rustikální borovicový stůl, jehož zásuvky byly plné žlutých trhacích bloků a seznamů psychofarmakologů, dětských psychologů, hypnoterapeutů specializovaných na odvykání kouření, realitních makléřů, pracovníků cestovních agentur, mediátorů, majetkových poradců a rozvodových právníků. Pera na stole čouhala z nehezkého keramického hrnku, který vyrobil její syn Henry v první třídě (a jenž se během let stal terčem neuvěřitelného množství komentářů, a vyvolal tak proud pozoruhodného množství vzpomínek), a bílá keramická stolní lampička s jutovým stínidlem vrhala tlumené světlo na zápisy jednotlivých sezení. Jediné okno v místnosti skýtalo vyhlídku na zadní uličku mezi budovami, kde nebylo k vidění vůbec nic, nepočítáme-li jeden politováníhodný pokus o oživení v podobě obřího truhlíku s neosobními muškáty a břečťanem. Tomuhle projektu se upsal správce budovy, kterého nadšení přešlo, už když s tou dřevěnou žardiniérou manévroval od dodávky přes celou uličku až na místo určení, kde se však rostlinám nedostávalo světla. Samotný truhlík krátce nato beze stopy zmizel, na betonu po něm zbyla jen temná skvrna. Grace na okrasné rostliny stejně moc nebyla.

Dnes si nicméně přinesla řezané květiny: tmavě růžové růže, zakoupené na zvláštní přání Sarabeth, která – jak se blížil jejich Velký den – měla stále silnější tendence ji nenápadně dirigovat. Nejenže si Grace na tuto příležitost musí pořídit květiny, ještě aby to byly růže, a to přímo růžové – tmavě růžové.

Tmavě růžové růže. Proč? divila se Grace. Snad Sarabeth nečeká barevnou fotku? Není dost senzační už to, že časopis Vogue projevil zájem o její černobílý portrét? Příkaz nicméně splnila a šoupla je do jediné vázy, kterou v kuchyňce kanceláře našla, což byl ve skutečnosti pozůstatek jedné donášky květin s nejasným poselstvím (Kytky k příležitosti ukončení terapie? Díky-že-jste-mě-přiměla-ho-opustit? Anebo že by kytice od Jonathana?). Neohrabaně a celkem neesteticky květy ve váze naaranžovala. Teď spočívaly na jednom z konferenčních stolků a tak trochu jim hrozilo, že je Rebecca převrhne svým těžkým vlněným kabátem.

„Víte,“ nadhodila Grace, „že s tím pláčem máte docela pravdu? Většinu lidí stojí velké úsilí sem vůbec přijít. Anebo v případě mé praxe, dostat sem svého partnera. Takže nepřekvapí, že když konečně překročí práh téhle místnosti, tak to ze sebe všechno pustí. To je v naprostém pořádku.“

„No, možná příště,“ odtušila dívka. Mohlo jí být plus minus kolem třiceti, uvažovala v duchu Grace, byla hezká, byť možná trochu přísná, a na sobě měla oblečení, které chytře maskovalo její více než kyprou postavu a namísto toho vytvářelo dojem štíhlosti. Bílá bavlněná košile jako by byla ušitá přesně s tímhle záměrem a hnědé seržové kalhoty jí sahaly akorát tak vysoko, aby naznačily jinak prakticky neexistující pas. Oba kousky byly vrcholným iluzionistickým trikem a evidentně je vytvořil člověk, který velice dobře věděl, co dělá. Ale k takovým lidem asi měly redaktorky Vogue snadný přístup, uvažovala Grace.

Rebecca se chvíli přehrabovala v aktovce, která jí stála u nohou v kozačkách, než z něj vyšťárala stařičký kazetový diktafon a vztyčila ho na skleněnou stolní desku. „Nebude vám to doufám vadit?“ řekla. „Vím, že působí jako z pravěku, ale používám ho coby pojistku. Jednou jsem takhle strávila čtyři hodiny s jistou popovou hvězdou, která proslula trochu jinými dovednostmi než používáním rozvitých vět, a s sebou jsem měla jen takové futuristické minihejblátko o velikosti krabičky zápalek. Když jsem si ten rozhovor pak chtěla přehrát, nebylo tam ani ň. To byl nejpříšernější okamžik mé kariéry.“

„Dokážu si to představit,“ přikývla Grace. „Ale evidentně jste to nakonec nějak zvládla.“

Rebecca pokrčila rameny. Jemné plavé vlasy měla sestříhané do složitého rozcuchu a podél klíčních kostí se jí vinul stříbrný náhrdelník. „Vycucala jsem si z prstu tak chytré odpovědi, že by musela být blázen, kdyby to neautorizovala. Ale i tak to byly nervy. Její PR manažerka se pak před mou šéfredaktorkou zmínila, že to byl její nejlepší rozhovor, takže jsem z toho vyšla čistá jako lilium.“ Vtom se zarazila, zpříma na Grace pohlédla a pousmála se: „Tak mě napadá, že tohle jsem vám asi říkat neměla. Nejspíš to bude další účinek terapeutické poradny. Sotva člověk dosedne na tenhle gauč, má nutkání se zpovídat.“

Grace se usmála.

Rebecca s hlasitým cvaknutím spustila nahrávání diktafonu. Potom znovu zašmátrala v aktovce a vytáhla staromódní reportérský zápisník spolu s novotou zářícím pracovním výtiskem knihy.

„Vy už tu knížku máte?“ zvolala Grace. Byla to tak čerstvá záležitost, že si ještě nezvykla na to, vidět ji v jiných než vlastních rukou. Jako by smysl všeho toho pachtění spočíval ve vzniku jediného exempláře, a to pro ni na okrasu.

„Pochopitelně,“ odtušila dívka chladně. Její profesionalita a převaha se zázračně obnovily právě v okamžiku, kdy se Grace projevila jako totální diletant. Ale nic naplat. Ještě stále se zdálo zvláštní vidět ji zhmotněnou – tu knihu, její vlastní knihu – zatím sice ne v celoplošné distribuci, ale i to už bylo na spadnutí, v nejpříhodnější možné době, krátce po Novém roce. Agentka Sarabeth, redaktorka Maud a PR manažerka J. Coltonová (J. Coltonová! Tak se vážně jmenovala!) trvaly na tom, aby knížka vyšla načasovaná právě takhle. I po vleklých měsících revizí ji ten pracovní výtisk (tak hmatatelný a uklidňující) spolu se smlouvou, šekem (uloženým ihned, jako by hrozilo, že se snad vypaří či co) a edičním plánem překvapoval reálností té situace a pocitem sním či bdím. Loni na jaře knihu prezentovala během konference vydavatelů. Na chodbě stál hlouček uondaných jednatelů a všichni si zuřivě dělali poznámky a zubili se na ni (někteří se k ní pak přitočili s prosíkem tykajícím se vlastních chřadnoucích manželství – usoudila, že na tohle si bude muset zvyknout). Dokonce i po tom zběsilém dni před rokem, kdy jí Sarabeth co hodinu po telefonu referovala o neuvěřitelném a stále sílícím náporu nabídek. O její knihu byl zájem. Někdo cizí měl o její knihu zájem. Jeden… ne, dva, počkat! Tři, a pak následovala hantýrka, v níž se nevyznala: rezervovaná cena, plénum (plénum? podivovala se Grace), audio a digitál, ústupky kvůli „Žebříčku“ (jaký „Žebříček“ jí došlo, až když si pozorně pročetla smlouvu). Nedávalo to smysl. Dlouhé roky slýchala Grace zkazky o skomírajících nakladatelstvích, a pak se namísto tlející mrtvoly setká s pulzujícím, dynamickým, až zběsilým průmyslem? Na druhou stranu šlo o jednu z překonaných forem klasické americké továrny, následující úpadek oceláren a zlatých dolů. Jednou se o tom zmínila i před Sarabeth, když tři dny dlouhá jednání překazil jeden opozdilý zájemce, a tím vyvolal erupci nových nabídek. Nemělo snad být vydávání knih za zenitem? Aspoň podle toho, co se omílá v časopisech? Sarabeth se rozesmála. Vydávání opravdu chřadne, ujistila Grace a zněla přitom více než optimisticky. S výjimkou těch, co vystihnou ducha doby. A právě k tomu měla její kniha jménem Mělas to vědět slušně našlápnuto.

Psala ji dobré dva roky, u tamtoho psacího stolu v rohu na laptopu v pauzách mezi sezeními s klienty a za stolem z festovního dubového dřeva se skvrnami od vody, který stál v ložnici domu u jezera s výhledem na přístavní hráz, a na kuchyňské lince doma v 81. ulici za nocí, kdy byl Jonathan ještě v nemocnici anebo už v posteli, zničený po dlouhém dni, a Henry dřímal pod rozsvícenou lampičkou s knížkou rozplácnutou na prsou. Psala ji s hrnkem zázvorového čaje umístěným nebezpečně blízko klávesnice, s poznámkami rozesetými po celé lince až ke dřezu a zase zpátky a se složkami k jednotlivým případům opeřenými lepíky značky Post-it. Během psaní se její dlouholeté teorie zhmotňovaly, zpřesňovaly a osobitě vyhrazovaly, dostávaly podobu okřídlených rčení, která pak po sobě na stránkách nevěřícně četla stejně jako závěry, k nimž zřejmě dospěla, ještě než vůbec začala provozovat svou praxi, tehdy před patnácti lety. (Protože se vůbec nic nenaučila? Anebo proto, že měla od začátku pravdu?) Pravda byla taková, že si nedokázala vybavit jediný moment, kdy by se v minulosti učila, jak správně vykonávat práci terapeutky. A to i přesto, že během studií samozřejmě absolvovala spoustu seminářů a praxí, přečetla hodně knih a odevzdala všechny seminárky, aby nasbírala dost kreditů potřebných k získání titulu. Vždycky totiž věděla, jak na to, nepamatovala se, že by to kdy nevěděla. Klidně by si to do tohohle úpravného kanclíku mohla namířit rovnou ze střední a byla by stejně skvělá profesionálka jako dnes, kdy měla za sebou spoustu párů úspěšně vyvedených z krize a žen uchráněných před sňatky s muži, s nimiž by nikdy nebyly opravdu šťastné. Ne že by se kvůli tomu cítila bůhvíjak výjimečná nebo chytrá. Nepovažovala svou schopnost za dar od Boha (Bůh pro ni ostatně nepředstavoval víc než předmět historického, kulturního či uměleckého zájmu), ale za výsledek dědičnosti a výchovy, podobný situaci nadané baletky, která dostane do vínku dlouhatánské nohy a spolu s nimi rodiče ochotné vozit ji na lekce. Z nějakého důvodu – anebo, což bylo ještě pravděpodobnější, úplně bezdůvodně – se Grace Reinhartová-Sachsová narodila s talentem na pozorování a hodnocení lidských vztahů, který dále rozvíjela svými postřehy a rozhovory s klienty. Neuměla zpívat ani tančit, nedokázala tvořit číselné řady a pak je zase rozplétat. Na rozdíl od svého syna neuměla hrát na žádný hudební nástroj, ani by nesvedla zachraňovat životy umírajícím dětem jako její manžel – obě dovednosti by přitom přijala s vděčností a pokorou –, ale dokázala usadit lidi na gauč a s rychlostí blesku a přesností skalpelu přijít na to, jakými nástrahami si své životy komplikují a jak se jim nejlépe vyhnout. A pokud už do těch pastí padli, tak jak z nich ven – vždyť právě to bylo nejčastějším důvodem k návštěvě terapeutické praxe. Fakt, že sepsání těchhle očividných faktů přivedlo Vogue do její bezvýznamné pidiporadny, byl vlastně neuvěřitelný a samozřejmě trochu vzrušující, ale zároveň taky poněkud bizarní. Proč by se měl někdo dostat do světel ramp jen proto, že upozorní na střídání dne s nocí, periodické obraty v ekonomice nebo jinou očividnou skutečnost? (Když někdy přemýšlela nad svou knihou a tím, co si z ní asi odnesou čtenářky, skoro se styděla. Jako by handlovala s nějakým zázračným lékem, který byl přitom odjakživa k dostání na pultech lékáren.) Ovšem na druhou stranu bylo některé věci třeba opakovat stále dokola a co nejvíc nahlas.

Před několika týdny se účastnila oběda uspořádaného v soukromém salonku restaurace Craft, pouze pro vybrané vlivné lidi z médií. Od pohledu to byl jeden cynik vedle druhého (s profesionálně předstíraným nadšením). Za vybraného cinkotu stříbrných lžic mluvila Grace o své knize a čelila zvídavým dotazům k autorským právům (jeden obzvlášť vypečený vzešel od nerudného chlapíka s rudým motýlkem), a jestli se vážně domnívá, že je Mělas to vědět: Proč ženy neslyší, co jim jejich muži sdělují jiná než ostatní knihy o vztazích. Všichni zřejmě přišli hlavně kvůli jídlu šéfkuchaře Toma Colicchia. Na svůj vkus byla až příliš dlouho vystavena společnosti šéfredaktorky jednoho časopisu, toho času její sousedky u stolu (rozuměj poslouchala celý večer srdceryvný příběh o šéfredaktorčině rozvodu za všechny prachy), a když jí chtěl nenechavý číšník sebrat téměř nedotčenou jehněčí kýtu, požádala, ať jí to tedy zabalí s sebou. Což nebylo úplně stylové.

Navzdory tomuto extempore pak měla J. Coltonovou na drátě prakticky nonstop a s ní i příval nabídek rozhovorů a televizních vystoupení – to vše díky onomu obědu. Draze rozvedená šéfredaktorka jí přihrála sloupek v lifestylovém časopisu More a bručoun s motýlkem komiksový strip v novinách (a že tohle za to ponížení stálo, musela uznat i sama Grace). Článek pro Vogue se nahlásil krátce nato. Vypadalo to, že se věci daly do pohybu.

Taky napsala (na žádost redaktorky Maud) příspěvek do rubriky Komentáře o tom, proč se v lednu podává tolik žádostí o rozvod (dovolenkový stres plus novoroční předsevzetí) a (tentokrát na příkaz PR manažerky J. Coltonové) přetrpěla bizarní seanci s mediálním koučem, kde se naučila, jak správně našponovat krk, až bude hovořit s moderátorem televizní talk-show, jak se vlichotit do přízně publika ve studiu a přitom vypustit z úst co nejvíc šroubovaných slovních obratů obsahujících v sobě název její knihy, aniž by zněla jako narcistický robot (v což aspoň zbožně doufala), nebo jak mít skvělou dikci.

„Před pár dny mi ji poslala šéfredaktorka,“ vysvětlila Rebecca a položila výtisk na stůl vedle krabice Kleenex kapesníčků. „Fakt se mi líbila. Je to něco jiného, než na co jsou lidi normálně zvyklí. Nepodělej to hned na začátku a ušetříš si spoustu pozdějších problémů. Velice přímočaré. Klasické knížky tohohle typu bývají o dost zaobalenější.“

Grace došlo, že interview bylo tímto oficiálně zahájeno, takže se snažila správně vyšponovat krk a dikci. Když promluvila, nezněl její hlas upřímně, ale adekvátně. Byl to hlas terapeutky. „Chápu, co máte na mysli. Ale mám-li být upřímná, zaobalený přístup nikomu nic dobrého nepřinesl. Myslím, že ženy jsou na poselství mé knihy připravené. Nepotřebujeme, aby s námi bylo jednáno v rukavičkách. Jsme dospělí, a jestliže jsme v minulosti něco takzvaně podělali, měli bychom si to umět přiznat a vyvodit z toho závěry. Svým klientům vysvětluji, že pokud pouze potřebují slyšet ‚určitě to bude v pořádku‘ nebo ‚všechno zlé je pro něco dobré‘ či jiné rčení tohoto typu, které je momentálně v kurzu, tak přece nemusejí chodit do poradny a platit mi za expertizu. A řekla bych, že tím pádem by si ani neměli kupovat mou knihu,“ usmála se. „To ať si radši pořídí některou z těch klasických příruček. Jak se promilovat ke ztracenému manželskému štěstí. Jak za svůj vztah bojovat.

„Ano, ale ten název je tak trochu… konfrontační, nezdá se vám? Mělas to vědět. Tohle si přece říkáme pokaždé, když koukáme na tiskové konference politiků, kteří vystavili na Twitter fotku svého penisu anebo měli paralelní vztah, a jejich ženy stojí vedle nich a hledí jako vyoraná myš. Jako že fakt? Vážně tě to překvapilo?“

„Taková žena se bezpochyby cítí překvapená,“ přikývla Grace. „Otázka zní: měla by být překvapená? Nedalo se nějak zabránit tomu, aby se do téhle situace dostala?“

„Tak proto jste zvolila tenhle název?“

„Ano i ne,“ odpověděla Grace. „Můj původní favorit zněl: Je třeba brát ohledy. Ale nikomu ten skrytý odkaz nedošel. Prý to bylo až moc literární.“

„Děláte si srandu? Arthura Millera jsme přece měli v povinné četbě na střední všichni, nebo snad ne?“ pravila Rebecca v dobrém rozmaru.

„Na té vaší možná,“ řekla Grace diplomaticky. Ona sama četla Smrt obchodního cestujícího už na druhém stupni v Reardenu, newyorské soukromé škole, která si na náročných osnovách zakládala (a kdysi i na svém levicovém ovzduší), kam její vlastní syn momentálně chodil do sedmé třídy. „Tak či onak jsme hledali nějaký kompromis. Víte přece, jak si vždycky říkáme: Nikdy nevíš, když někdo provede něco nečekaného? Jsme v šoku, když se z partnera vyklube nevěrník anebo podvodník. Když se ukáže, že je to závislák. A že nám úplně o všem lhal. Anebo když se projeví jako obyčejný sobec a fakt, že si vás vzal, a dokonce si s vámi pořídil děti, mu vůbec nebrání v tom chovat se i nadále jako nezodpovědný a nevázaný puberťák.“

„Přesně,“ pronesla Rebecca. Což znělo dost osobně, blesklo Grace hlavou. No, není divu. O to přece tak nějak šlo.

„A když dojde na lámání chleba, tak prostě rozhodíme rukama a řekneme: No tak to by do něj člověk neřekl. Prostě nikdy nevíš. A přitom nikdy nepřemýšlíme nad tím, jak jsme k vytvoření téhle iluze přispěli my sami. Přesně to se ovšem musíme naučit; pro naše vlastní dobro. Když to totiž neuděláme, stane se nám to zas.“

„Ehm ehm,“ vztyčila Rebecca hlavu a nevěřícně si Grace měřila. „Nechcete doufám obviňovat oběť?“

„Tady ale žádné oběti nejsou,“ odtušila Grace. „Podívejte, provozuju tuhle praxi už patnáct let. Různé ženy mi tu pořád dokolečka popisují svá seznámení s partnerem a jaké z něj měly první dojmy. Když je tak poslouchám, nemůžu si pomoct. Od začátku jsi to věděla, říkám si pokaždé v duchu. Víš, že se nepřestane otáčet za jinými ženami. Víš, že neumí šetřit. Víš, že se k tobě chová přezíravě. Každá z těch žen to naprosto přesně ví už v ten okamžik, kdy se s ním baví poprvé nebo na jejich druhém rande, případně když ho představuje kamarádům. Ale pak se to nějakým záhadným způsobem oddozví. Dovolí, aby její první dojmy o pravém stavu věcí přebily jiné poznatky. Přesvědčí samu sebe, že to, co jí o tom muži, kterého tehdy sotva znala, říkala intuice, byl nesmysl a že ho – cituji – poznala líp. A to je velice účinný impulz k popření našich původních pocitů. Což může mít zničující dopad na život kterékoli ženy. Pokaždé jim na to znovu skočíme, a dokonce i když potkáme jinou oklamanou ženu, stejně se ptáme: Jak je možné, že to nevěděla? Jsem přesvědčená, že v tomhle musíme klást stejné nároky i samy na sebe. A to předtím, než do toho spadneme po hlavě, ne až potom.“

„Jenomže,“ vzhlédla Rebecca od svého zápisníku, zatímco její tužka impozantně pokračovala v psaní, „tohle nedělají jenom chlapi. I ženské někdy lžou.“ Mračila se tak, že se jí na čele utvořila vráska ve tvaru písmene V. Časopis, pro který pracovala, ji zatím evidentně nevehnal do jedovaté náruče botoxu. Díkybohu.

„Jistě. Samozřejmě. I o tom je v mé knize řeč. Ale pravda je taková, že v devíti z deseti případů mi tady na gauči sedí zhroucená žena, která má pocit, že jí její partner něco zatajil. A tak jsem se hned na začátku rozhodla, že tahle knížka bude pro ženy.“

„Ok,“ zkonstatovala dívka a vrátila se k zápisníku, „tohle chápu.“

„Mívám sklony poučovat,“ zasmála se Grace omluvně.

„Spíš máte sklony se rozohňovat.“

To sedí, pomyslela si Grace. Tohle by si měla zapamatovat.

„Každopádně,“ pravila obezřetně, „už jsem se prostě nemohla dívat na to, kolik poctivých ženských se samými dobrými úmysly trávilo měsíce a roky na vleklých terapiích, rozdíralo si rány do masa a stálo je to majlant jenom proto, aby zjistilo, že jejich partner se nezměnil ani o píď, pravděpodobně se o to nikdy pořádně nepokusil a nespíš to ani neměl v úmyslu. Tyhle ženy mi tu pak sedí na gauči, kde se momentálně nacházíte vy, a nemůžou se pohnout z místa. A právě tyhle ženy si zaslouží slyšet pravdu, a sice že jejich situace se nezlepší – nebo minimálně ne tak výrazně, jak by si přály. Je v jejich zájmu uvědomit si, že ten omyl už se jim možná nepodaří napravit nikdy.“

Zarazila se, jednak aby dala Rebecce čas ji dohnat, jednak aby si tu „smršť“ vychutnala (autorský termín agentky Sarabeth, který padl na jejich první schůzce minulý rok). Pořád ještě to byla pecka. Grace si totiž přesně vybavovala ten klíčový okamžik, kdy se rozhodla napsat otevřeně to, co si opravdu myslí, tu zřejmou věc, jež byla každým rokem jejího profesního života ještě zřejmější, dokonce tak, že by ji přehlédl leda slepý. A to přesvědčení sílilo s každým dalším průvodcem randění (kde se o tom nepsalo) a manželským manuálem (kde se o tom už vůbec nepsalo), které přelouskala v rámci příprav své vlastní knihy, s každou účastí na konferencích Mezinárodního svazu manželských a rodinných poradců (na nichž to taky nikdy nezaznělo). O téhle věci se zkrátka nemluvilo, ačkoli byla přesvědčená, že i její kolegové o tom vědí. Měla by za to svým souputníkům jízlivě spílat? Anebo se dál podílet na vytváření bludu, že každý „vztah“ (ať už jakékoli povahy) může být „zachráněn“ (ať už jakýmkoli způsobem)?

„Nesmíte si vybírat nevhodné protějšky,“ vyprávěla Rebecce teď, celá rozjařená skutečností, že Vogue vstoupil do její tuctové poradničky zosobněný rádoby sošnou ženskou, která momentálně okupovala její světlounce hnědý gauč třímajíc v ruce zápisník a diktafon. „Jakmile si jednou vyberete špatně, můžete se třeba stavět na hlavu. To manželství už nezachráníte.“

Chvíli nato Rebecca opět vzhlédla a poznamenala: „To je docela nanic.“

Grace pokrčila rameny. Bylo to nanic, proti tomu žádná. Vybere-li si žena špatného muže, zůstane tím nepravým už navždycky. Tečka. Ani ten nejschopnější terapeut na světě pak nezmůže víc než poskytnout fundovanou pomoc s rozvodovými papíry. V lepším případě se to dalo považovat za strašně smutné, v tom horším, přemítala Grace, za trýznivé. A to po zbytek života. V takovém manželství se nedalo žít. Bezdětným párům rovnou navrhovala rozvod. Pokud měli děti, tak vzájemný respekt, střídavou péči a… rozvod.

Ne že by to šlo úplně mimo ni. Soucítila s nimi, obzvláště pak s vlastními pacientkami, které doufaly, že jim z té šlamastyky pomůže, a přitom už se nedalo dělat víc než doporučit kvalitní pytle na odpadky a čisticí prostředek na rozlitý olej. Ze všeho nejvíc ji na tom ovšem štvalo to, že se tomu martyriu dalo celkem snadno vyhnout. Její pacientky nebyly hloupé. Byly vzdělané a vnímavé. O řadě z nich se dalo říci, že měly úplně zlatou povahu. Jenomže to, že v mládí natrefily na potenciálního partnera, který jim jasně řekl anebo aspoň naznačil, že je s ním čeká utrpení, a fakt, že na to přistoupily, načež to slíbené či naznačené trápení taky obdržely… Tak nad tím jí zůstával rozum stát. Hlava jí to nebrala a krev se jí vařila. Občas by s těmi ženami nejraději zatřásla.

„Jen si to představte,“ vyzvala Rebeccu. „Sedíte s někým u stolu poprvé v životě. Nejspíš na rande anebo někde u kamarádů, zkrátka kdekoli, kde se obvykle vyskytují atraktivní muži. Hned v prvním okamžiku si na tom chlapíkovi lecčehos všimnete a leccos taky vytušíte. Jsou to všechno věci, které se dají snadno detekovat. Vnímáte míru jeho vstřícnosti, jeho zájem o svět, zda je či není inteligentní a jestli ten svůj mozek umí používat. Poznáte, když je laskavý nebo do sebe zahleděný, povýšený, zvědavý nebo velkorysý. Vidíte, jak se k vám chová. Leccos se taky dozvíte z toho, co vám o sobě poví sám: jakou roli hraje v jeho životě rodina a přátelé, jaké byly jeho předchozí vztahy se ženami. Všimnete si, jestli se o sebe stará: o své zdraví a pohodu, o finance. Tohle všechno představuje snadno dostupné informace, které můžete využít. Jenomže pak…“

Vyčkávala, zatímco si Rebecca se skloněnou plavou hlavou zuřivě čmárala poznámky.

„Pak co?“

„Pak to začne. Jeho příběh. Hromada příběhů. Tím netvrdím, že si je vymýšlí anebo bohapustě lže. Ačkoli i to je možné. Ale i kdyby ne, uděláme to za něj, protože jako všichni lidé máme bytostnou potřebu příběhů, obzvláště hrajeme-li v nich významnou roli. Víte, jak to myslím, to já jsem ta hrdinka a právě jsem našla svého hrdinu. A tak přestože normálně vstřebáváme fakta a tříbíme si dojmy, máme sklon je tomuto kontextu značně přizpůsobovat. V hlavě si tvoříme příběh jeho dospívání, jeho zkušeností se ženami a zaměstnavateli. To, jak se nám jeví právě teď, se také stává součástí toho celku. I to, jak chce žít dál počínaje zítřkem. Ten příběh začíná zhruba takhle: Nikdo ho doposud nemiloval tak jako já. Žádná z dívek přede mnou nedosahovala jeho intelektu. Nejsem pro něj dost dobrá. Zbožňuje mou nezávislost. Nic z toho ovšem nejsou fakta. Jsou to jen konstrukty poskládané z toho, co nám řekl on a co jsme si doplnily my samy. Ten člověk se stane vymyšlenou postavou vymyšleného příběhu.“

„Jako nějaká postava z knížky?“

„Ano. A provdat se za románového hrdinu není ten úplně nejlepší nápad pod sluncem.“

„Ale… Z toho, co říkáte, se mi to jeví jako nevyhnutelné.“

„Tak to není. Kdybychom téhle záležitosti věnovaly aspoň zlomek pozornosti, který, dejme tomu, věnujeme nákupům, podobných problémů by výrazně ubylo. Ale co to s námi u všech všudy je? Nevyzkoušíme snad dvacet párů bot, než si jeden pořídíme, a nenačteme tucet recenzí od úplně cizích lidí, než si vybereme podlahářskou firmu? Ovšem pak stačí, aby se nám někdo trochu víc líbil anebo o nás projevil zájem, a už hážeme svůj eňo ňůňo detektor za hlavu a klidně k němu přidáme všechny ty první dojmy. I kdyby v rukou držel poutač s nápisem seberu ti všechny prachy, budu laškovat s tvými kamarádkami a výměnou za to ti poskytnu nula procent lásky a pochopení, stejně si najdeme způsob, jak zapomenout, že jsme to kdy věděly. Najdeme způsob, jak se to oddozvědět.

„Ale…“ hlesla Rebecca. „Pochybnosti má přece každý. Jen je skoro nikdo nechce slyšet.“

Grace pokývala hlavou. S pochybami se ve své praxi setkávala velice často: dávné pochybnosti, uložené kdesi vzadu v hlavě, které se vynořovaly do hloubi srdce raněným, nešťastným ženám. Pořád jedno a totéž dokola: Věděla jsem, že pije. Věděla jsem, že neudrží jazyk za zuby. Věděla jsem, že mě nemiluje, ne tolik, jako já jeho.

„Pochybuje kdekdo,“ souhlasila. „Potíž je spíš v tom, že si z toho málokdo vezme ponaučení. Pochybnost je dar od našeho nejhlubšího vědomí, aspoň já ji tak vnímám. Stejně jako strach. Překvapilo by vás, kolik lidí zakouší strach těsně předtím, než se jim přihodí něco zlého. Až když si to později vybaví, uvědomí si, že propásli příležitost té události předejít. Však to znáte: Nechoď touhle uličkou. Nelez k němu do auta. Naše schopnost ignorovat své vědomosti a podezření je podle všeho výborně rozvinutá. Což je ohromně zajímavé taky z evolučního hlediska, ale o to se nám teď nejedná. Já si především myslím, že pochyby mohou být dar z nebes. Proto se jim musíme naučit naslouchat a nepouštět je jedním uchem sem, druhým tam, byť to pak v praxi může vést ke zrušení zásnub. Svatbu ovšem odvoláte snáz než manželství.“

„Tím bych si tak jistá nebyla,“ rýpla si Rebecca. „Ty svatby, na kterých jsem poslední dobou byla! To už by bylo jednodušší zrušit olympijské hry.“

V tom měla jistě pravdu, uznala Grace v duchu – a to i přesto, že Rebecčiny přátele neznala. Gracina vlastní svatba byla malinká, protože její rodina sestávala jen z ní a jejího táty a Jonathanovi příbuzní se pro jistotu rozhodli nedorazit vůbec. Ale i ona se od té doby zúčastnila několika svatebních běsnění.

„Zrovna minulý měsíc,“ rozpovídala se Rebecca, „uspořádala moje bývalá spolubydlící z vysoké megaakci pro pět set lidí v Puck Building na Manhattanu. Jenom ty kytky, bože můj. Minimálně padesát tisíc dolarů, nekecám. A všechny svatební dary vyskládali na dlouhatánský stůl ve speciální místnosti, tak jako se to dělávalo dřív, pamatujete?“

Ovšemže se Grace pamatovala. Byl to jeden ze starých svatebních zvyků, momentálně opět na vzestupu. Oslava materialismu, bez nějž by správná trendy svatba nebyla dost velkolepá. I na svatbě jejích rodičů v St. Regis stál podobný stůl ve foyer vedle tanečního sálu: stříbrný servis Audubon, čínský porcelán Haviland a kompletní souprava skleněného nádobí z waterfordského křišťálu. Všechny je do poslední kousku ukořistila Eva, tátova druhá žena.

„Půlka Tiffanyho. Plus kompletní sortiment kuchyňských potřeb Williams-Sonoma. Což tedy sedlo,“ chechtala se Rebecca, „poněvadž ona neumí vařit a on bude sotvakdy dost civilizovaný na to, aby jedl ze stříbra.“

Grace přikývla. Tohle už slyšela tolikrát. To vše a mnohé jiné, pronášené na světlounce hnědém gauči v její poradně. Slyšela o zuřivém shánění pastelových bonbonků podávaných na svatbě nevěstiných rodičů (jež se podle všeho daly sehnat v jednom jediném krámku v Rivingtonu), o rytých brožích pro družičky, a vyslechla si podrobný popis veterána, který je vezl na svatební noc do Gansevoortu, a všech těch deseti dnů na Seychelách v tomtéž resortu, kde trávil líbánky nějaký slavný páreček, konkrétně v chatičce na kůlech nad průzračně modrým Indickým oceánem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mělas to vědět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.