Údolie

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Bernard Minier

Údolie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Bernard Minier: La vallée

Copyright © XO Editions 2020. All rights reserved.

Translation © Mária Gálová, 2020

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2020

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1932-2

ISBN e-knihy 978-80-566-2020-5

ISBN e-knihy 978-80-566-2021-2

ISBN e-knihy 978-80-566-2022-9

Nemysliac na to, čo robí, vypil ďalší pohár alkoholu. Keď sa mu tekutina dotkla jazyka, spomenul si na svoje dieťa, ako vchádza do chatrče obkolesenej oslnivým svetlom, s tou smutnou, neústupnou tvárou, zatienenou z predčasného poznania. „Och! Panebože, ochráň ho,“ prosil. „Odsúď ma, ja si to zaslúžim, no jemu daj večný život.“

Graham GREENE

Moc a sláva

Úvod 1

– Prečo… to… robíte?

Zdvihol hlavu a zahľadel sa na nehybnú postavu. Žeby to bola len halucinácia? V horách sa to stáva často. Stačí mať horúčku, opuch mozgu z výšok, byť dehydrovaný… alebo podchladený: celý sa triasol.

Alpinisti aj turisti mávali často víziu imaginárnej postavy, ktorá ich istý čas sprevádzala. Ako tá, čo mal pred očami. No vedro ľadovej vody, čo dostal rovno do tváre, nebola vízia.

Chlad mu vyrazil dych. Pulz aj dýchanie sa mu zrýchlili. Vedel, čo to znamená: kým sa chvel, všetko bolo dobré, klasické príznaky ľahkej hypotermie.

Zároveň muselo jeho telo uviesť do činnosti záchranné mechanizmy: vazokonštrikciu čiže až extrémne zúženie krvných ciev, aby chránilo životne dôležité orgány a nasmerovalo krv do srdca a do pľúc. Preto si už necítil ruky ani nohy.

Obrátil hlavu. Prezrel si strmé steny okolo malého jazera. A na ňom hrubú vrstvu ľadu… Ostré skaly týčiace sa na sivej oblohe… Všetku tú tisícročnú ľahostajnosť, tú nepriateľskú horu, ktorá mu ponúkala len odpornú tvár jeho blízkej smrti. Pretože zomrie. O tom vôbec nepochyboval. Ľahká hypotermia prejde do miernej, potom do vážnej a napokon do ťažkej – nastane kóma a zastavenie srdca. Bolo to nevyhnutné. Všetko mu vyzliekli. Ležal tam nahý ako taký červ – s výnimkou červenej pásky, čo mu vzadu sťahovala dredy –, plecia, chrbát aj zadok mal na ľade. Silno mrzlo, muselo byť asi pätnásť stupňov pod nulou.

Prosím vás… prosím… prosím…

Vyslovil to vôbec? Alebo si to len myslel?

To je veľmi zlý znak…

Postupne sa ponáral do hmly oddeľujúcej realitu od zastretého vedomia.

Úvod 2

Rovnaká hmla zahaľovala krajinu, keď ráno odišiel.

Vyšiel do hmly a tá sa po väčšiu časť dopoludnia odmietala zdvihnúť. Už sa takmer vzdal, no potom si povedal, že v zimnú nedeľu nemá v údolí aj tak čo robiť.

Liezol hore, chlad mu sťahoval tvár, v tom šere rozoznával iba belosť snehu, sivú klenbu oblohy a horské hrebene. Keď vošiel do lesa, hmla sa trochu rozptýlila. V priehľadnom závoji sa črtali siluety mladých jedlí. Na chvíľu zastal. Hoci bolo chladno, stekal z neho pot. A vtedy to počul. Akýsi hluk. Zapraskanie. Trochu nižšie. Suchý konár, čo sa naraz zlomil a akoby vybuchol. Akoby naň stúpila hrubá topánka.

– Hej! Je tam niekto?

Nijaká odpoveď. Možno to bolo zviera. No ktoré zviera má taký ťažký krok? Medveď? V týchto horách strávil tisícky hodín, a nikdy nijakého nestretol.

Vyšiel z lesa do strmšej časti. Nebola to veľmi náročná túra. V lete hromady turistov zdolali cestu k jazeru za necelé tri hodiny, no v zime bola táto trasa opustená. A on mal rád samotu.

Vyššie, kde bolo chladnejšie, rástli posledné pyrenejské borovice ako dôkaz životaschopnosti voči ich menej odolným sestrám. So stromami to je ako s ľuďmi: sú víťazi a tí ostatní. Nerovnosť a nespravodlivosť panuje v srdci prírody tak ako v srdci ľudského druhu. Kamel neveril na rovnosť. Veril súpereniu, súťaži, prežitiu silnejšieho. V tej chvíli netušil, že mu zostávajú sotva štyri hodiny života.

Čo by bol urobil, keby to bol vedel? Čo by sme robili, keby sme vedeli? Urobili by sme si poriadok vo svojich veciach? Požiadali by sme o odpustenie? Koho? A za čo? Ľutovali by sme svoje zlé skutky? On popáchal vo svojom živote strašné veci, a to bez tieňa výčitky a bez zaváhania. A urobil by ich znova, ak by na to prišlo. Mal takú povahu: povahu zvrhlého a krutého muža. Ten druhý to dobre vycítil. Keď ho uvidel, hneď pochopil, s kým má do činenia.

Hmla zhustla ako nikdy predtým a on sa už obával, že sa stratí, ak nenájde ľadovec. No žulová doska, označujúca v predchádzajúcom roku jeho dolnú hranicu, bola tam – ako po iné roky. Kamel sa vyznal: ľadovec sa začínal trochu vyššie, keďže vďaka niekoľkým výnimočne teplým letám a miernym jeseniam ľad ustupoval. Blížil sa jeho koniec: o dvadsať či tridsať rokov z neho nič nezostane. A v mestách pod ním bude horúco ako na púšti.

No teraz ležal na ľade a chlad menil jeho líca na vankúšiky na ihly. Tvár mu tuhla do masky pripomínajúcej neželaný výsledok estetickej chirurgie. Zhlboka sa nadýchol. Potom sa kamsi stratil. Keď sa prebral, už sa netriasol.

To je zlé. Znamenalo to, že vnútorná teplota klesla pod 31 °C. Zazrel, že sa k nemu skláňa akási postava.

– Prečo… to… robíte? – chcel povedať, no polovica slov ani neprešla cez popraskané pery.

Pokúsil sa pohnúť krkom, ale nevládal. Páska sťahujúca vlasy stvrdla na pevný kruh. A jeho telo sa pokrylo tenkou vrstvou ľadu, čo zapraskala, vždy keď sa pokúsil pohnúť. No vďaka vedrám vody bude tá vrstva čoskoro taká hrubá, že bude uväznený v tuhom a smrteľnom skafandri.

V ľade, niekde ďalej, musel mať neznámy dieru, odkiaľ pravidelne naberal vodu.

Odrazu pocítil nával horúčavy. Ako je to možné? Potom si spomenul, že je to paradoxný prejav zvýšenia hypotermie. Svaly zodpovedné za sťahovanie ciev sa nakoniec uvoľnili. V dôsledku toho krv znovu prúdila do vzdialenejších častí tela.

Tep sa mu spomalil. Bradykardia. Pokles tlaku. Príznaky sa množili…

Keď sa dostal k útulku – jednoduchej kamennej a bridlicovej chatke na brehu jazera –, rozhodol sa, že si trochu oddýchne, kým začne zostupovať: v ten deň počasie nebolo vhodné na to, aby vystúpil na Štít žandárstva.

Vypil si trochu kávy z termosky, uľavil močovému mechúru a zjedol energetickú tyčinku. Potom si vzal na chrbát ľahký plecniak a vykročil k otvoreným dverám, cez ktoré prenikal zimný prísvit a ľadový vietor. Keď prekračoval prah, vo vzduchu čosi zasvišťalo a do tváre dostal prudký úder. Potom už nebolo nič – až do chvíle, keď ho prebralo vedro ľadovej vody.

Vedel, že ide zaplatiť za to, čo urobil. Nerozumel však, prečo sa odvolávali na… to.

– Kto… ste? – vyšlo z neho.

Ako očakával, odpoveď neprišla. Namiesto toho prišlo ďalšie vedro vody. Uvedomil si, že jeho ramená, stehná a lýtka priliehajú k ľadu na jazere: bol k nemu doslova prilepený.

Keby sa bol mohol vidieť, bol by skonštatoval, že sa čoraz viac podobá na mŕtvolu: modrofialová koža, sinavosť na miestach dotyku s ľadom, nereagujúce zrenice. Pri hladine jazera fúkal prudký vietor, malé chumáčiky mu zvlhčovali rohovku.

No pri pohľade na nôž by sa jeho oči boli rozšírili od hrôzy, keby mohli.

Ostrá čepeľ sa mu priblížila k bruchu. Na okamih sa na nej odrazili oblaky zo sivej oblohy.

Bol by chcel zrevať, no hlasivky mal zmrznuté. Necítil nič, keď čepeľ prenikla cez tenkú vrstvu ľadu do brucha a otvorila ho od hrudnej kosti po sponu panvových kostí. Bolo mu tak zima… Bol taký skrehnutý… Necítil ani to, keď ruka roztiahla okraje rany a nôž prerezával jeho orgány. Vnímal iba akýsi smiech.

Úvod 3

Ešte v ten večer dostali žandári z vysokohorského oddielu záchranárov žiadosť o pomoc. Dvadsaťdeväťročný Kamel Aissani sa podľa jeho mladej manželky nevrátil z nedeľnej túry. Nemienil stráviť noc v horách. Spací vak, matrac aj ohrievač nechal doma a nevzal si ani oblečenie na výmenu. Niečo sa muselo stať.

Mladá žena zadržiavala plač a hlas sa jej triasol.

Žandári zo záchranného oddielu nestrácali čas. Ani nie pol hodiny po telefonáte štartoval zo zasneženej pláne pri žandárskej stanici, ktorá slúžila ako heliport, vrtuľník. Na palube boli štyria muži: pilot, mechanik, lekár a záchranár.

Všetci poznali Kamelovu trasu. Bolo treba len zistiť, či sa zastavil pri Čiernom jazere alebo pokračoval na Štít žandárstva. Už dávno sa zotmelo a to hľadanie neuľahčovalo. Okolo pol druhej po polnoci vrtuľník prelietal nad Čiernym jazerom a posádka sa už chystala, že preruší pátranie a bude v ňom pokračovať na druhý deň ráno.

V tomto čase si jazero naozaj zaslúžilo svoje meno: oválna hladina, tuhá a hladká ako zrkadlo, učupená pod hrozivým skalným divadlom strmých stien, osvetlená mesačným reflektorom.

Ten z vrtuľníka prechádzal svojimi oslepujúcimi lúčmi po ľadovej hladine, až narazil na nepopierateľne ľudskú podobu. Vrtuľník nemohol zostúpiť nižšie pre nebezpečné skalné útvary, ktoré čneli do noci ako dýky, ale napriek vzdialenosti všetci skonštatovali, že Kamel Aissani je nahý, a zmocnila sa ich úzkosť. Biely ľad. Modré natiahnuté telo. Jeho čierny tieň. Červená páska. A ešte znepokojujúcejšie: otvorené brucho. Štyria muži sa pozreli na seba.

V tom kotle nebolo miesto na pristátie – okrem ľadovej hladiny, ale tá nemusela byť dostatočne hrubá. Preto sa rozhodli, že spustia lekára a záchranára na malé miesto pri brehu, asi dvadsať metrov od tela.

– Ste si istí? – hneval sa pilot. – Chlapi, ten je nepochybne po smrti! Podľa mňa to môže počkať dozajtra!

Lekár mu pokynul, že zostúpi. Kým sa on a rotmajster pripravovali, na palube sa z tých morbídnych teatrálnych okolností v tmavej noci a najmä z toho nahého tela šírilo vzrušenie. Vznášalo sa vo vzduchu ako pocit čohosi nového, ale aj nebezpečného. A adrenalín, to bola ich preferovaná droga.

Rotmajster Yann Vogel sa prvý spustil do prázdna. Doktor Loridan v červenej veste, bielej prilbe a s okuliarmi ho nasledoval, hojdal sa v strede kotla v ľadových závanoch, smiešna silueta visiaca ako závažie či ako pavúk na konci svojej nite. Keď sa ocitli dolu na skale, prezerali si ľad. Vyzeral hrubý a pevný, ale človek nikdy nevie: rozhodli sa obísť jazierko až k útulku a odtiaľ sa vybrať k ležiacemu telu, ako to zrejme urobil Aissani.

A bol s ním aj niekto iný? To si hneď pomyslel lekár. Mohol si to urobiť Kamel Aissani sám, tak ako si niekdajší Japonci robili seppuku? Alebo… mu to urobil niekto iný?

Z poslednej otázky lekára striaslo – a nebolo to od zimy.

Vykročili po ľadovej hladine, oči upierali na natiahnuté telo. Ak by nešťastný Kamel Aissani ešte žil, bolo by ho treba intubovať, ventilovať a čo najrýchlejšie ošetriť, kým by ho vytiahli do vrtuľníka. Možno dať aj masáž srdca. Na rozdiel od klasickej záchrannej služby tu bol sám a mohol sa spoliehať iba na seba.

Čudný tvar sa približoval…

Mliečne mesačné svetlo mu pridávalo čierny tieň, ktorý sa ťahal na ľade ako v nejakej scéne z muzikálu. A na úrovni brucha bolo čosi bizarné…

Nielenže bolo rozrezané napoly obrovskou ranou viditeľnou už z diaľky, ale bolo okrúhle a nafúknuté ako mech – alebo ako brucho tehotnej ženy.

– Bože dobrý! – skríkol Vogel.

Niekoľkými krokmi sa dostali k mŕtvole.

Nebola to prvá smrť, s ktorou sa zoznámili. Videli ich už dosť: zrútených horolezcov, lyžiarov mimo trate pochovaných pod lavínou, poranenia lebky po páde kameňov, podchladených, ktorí vám zomreli na rukách pri znášaní. Nehovoriac o tých, čo zomreli vo vlastnom prostredí ako ťažká daň zaplatená za ľudskú hlúposť, za nepozornosť, egoizmus, nezodpovednosť. No toto bola jednoznačne tá najčudnejšia a najšokujúcejšia smrť, s akou sa kedy stretli. Boli si istí, že na ten obraz nikdy nezabudnú. Na to modré telo uväznené v priehľadnom ľadovom pancieri, na čierne pery, sinavú kožu, veľké otvorené oči ako u slepca, okrúhle brucho rozštiepené ako orechová škrupina.

Loridan viac ráz prižmúril oči. Nie, to nie je možné… To, čo videl, nemohlo byť…

Vo svojom povolaní musel asistovať pri nejednej nepríjemnej scéne, ale toto prekonalo všetky očakávania. Predovšetkým tie jeho. Pretože brušné svaly boli roztiahnuté cudzím telesom ako strašná a absurdná paródia tehotenstva a vnútri medzi črevami sa nachádzalo plastové bábätko a jeho priezračný pohľad sa cez ľad upieral naňho, na Loridana.

S tlčúcim srdcom a vlhkými rukami v rukaviciach chytil vysielačku a stlačil gombík.

– Mŕtvy! – hlásil. – Skončili sme. Potrebuje súdneho lekára…

– To počká do rána, – usúdil pilot. – Túto noc bude mrznúť pod mínus desať stupňov. Čiže sa zakonzervuje lepšie ako ryby v drvenom ľade. Prepínam…

Lekár, vzhľadom na to, čo práve videl, nenašiel také výstižné prirovnanie. Stisol gombík.

– To si neurobil sám! A ten, kto to urobil, je šialenec a sviňa… Tak poďme. Netúžim sa zdržiavať v týchto končinách! Prepínam…

– O čom to hovoríte, doktor? Prepínam…

– Je to vražda. Ohromujúca.

– Akože…?

– Dopekla, vytiahni nás!

Piatok

1

– Ráno, ako dlho po zobudení?

– Ťažko povedať.

– Po piatich minútach? Medzi šesť a tridsať? Tridsať a šesťdesiat? Viac?

– Povedal by som… medzi šesť a tridsať.

– Je pre teba namáhavé zdržať sa na miestach, kde to je zakázané: v kine, v lietadle, v reštaurácii…?

– Nie.

– Si si istý?

– Áno.

– Ktorej cigarety je pre teba najťažšie sa vzdať: prvej alebo inej?

– Prvej.

– Koľko cigariet priemerne denne?

– Medzi desať a dvadsať.

– V prvých hodinách dňa fajčíš v kratších intervaloch?

– Ech… áno.

– Fajčíš aj vtedy, keď si chorý a ležíš v posteli?

Váhal.

– Nie.

Rýchlo to zrátala. Volalo sa to Fagerströmov test.

– Päť bodov. Stredná závislosť. Predpíšem ti nikotínové náplasti a žuvačky, ak by si cítil, že náplasť nestačí. No s tými žuvačkami pomaly. Prečo chceš prestať?

Zopakoval jej svoje dôvody: 1. nechcel skončiť s rakovinou hrtana alebo pľúc, to by bolo otrasné, 2. čoraz častejšie mával bronchitídy ako znak predčasného starnutia pľúc, 3. chcel zostať v dobrom zdravotnom stave kvôli Gustavovi, 4. naozaj nie je príjemné bozkávať sa s fajčiarom, keď nefajčíte, či nie?

Doktorka Lea Delambrová súhlasne prikývla.

– Cítiš sa pripravený? – spýtala sa.

– Áno, – odvetil.

– Tak začneme… teraz.

Usmiala sa naňho. Potľapkala sa po stehnách. Vstala. Zastrčila si štvorfarebné pero do vrecka plášťa na hrudi a pozrela sa na blonďavého chlapčeka, ktorý sa tri metre od nich hral s otcovým telefónom.

– Gustav mi robí starosti, – povedal.

– Viem. Už sme o tom hovorili.

– V triede sa čoraz ťažšie sústreďuje, so známkami je problém a doma ho hocičo vyruší, často nepočúva, keď sa s ním rozprávam… a niekedy reaguje agresívne.

Pokrčila plecami.

– Treba počkať. Ak tie symptómy pretrvajú ešte pol roka, budeme môcť diagnostikovať poruchu pozornosti. S hyperaktivitou alebo bez nej. A pošlem ho ku špecializovanej kolegyni.

– A čo dovtedy?

Chvíľu si ho mlčky prezerala.

– Martin, to nie je najdôležitejšie: Gustav je zdravý. Transplantácia sa zrejme podarila. Je to úžasné víťazstvo, uvedomuješ si to?

Servaz prikývol.

Určite má pravdu.

Jeho syn trpel biliárnou atréziou, chorobou, ktorá postihuje jedno dieťa z dvadsaťtisíc a ktorá spočíva v zúžení kanálikov odvádzajúcich žlč z pečene: zadržiavanie žlče v pečeni spôsobuje nenapraviteľné škody, a ak sa nič neurobí, aj smrť. Deti trpiace atréziou majú ustavičné problémy so zdravím: sú menšie a krehkejšie ako ostatní, často ich bolí brucho, mávajú vnútrobrušné krvácanie a častejšie ich postihujú infekcie. Prvý zásah spočíva v tom, že sa obnoví normálne prúdenie žlče, a to nahradením poškodeného vedenia kúskom tenkého čreva. Podľa autora sa táto metóda volá Kasai a zákrok je úspešný v jednom z troch prípadov. Pri Gustavovi stroskotal.

Bolo treba pomýšľať na zhodný transplantát od žijúceho darcu: v 60 až 70 % to bola pečeň od blízkeho príbuzného. Ponúkol sa ako darca. Operácia sa uskutočnila na jednej rakúskej klinike za absolútne neuveriteľných podmienok a načisto nelegálne. On tam takmer prišiel o život…

Keď si na to pomyslel, bez najmenšej pochybnosti v tom videl jednu z najsurrealistickejších a najstrašnejších epizód svojej existencie.*

* Pozri Noc (XYZ, 2018).

Servaz sa pozrel na doktorku Delambrovú. Bola vyššia ako on, mala široké plecia od plávania, plavé vlasy, zelené oči žiariace šibalstvom a také jemné a jasné črty ako jej charakter, keďže nič neskrývala. Bola detskou lekárkou a špecializovala sa na gastroenterológiu, hepatológiu a detskú výživu v Purpanovej nemocnici v Toulouse. Starať sa o deti v nemocnici – existovalo ťažšie povolanie, ktoré by si vyžadovalo viac kompetencie a oddanosti? Podišla ku Gustavovi, žartovala s ním, začrela mu do blonďavých vlasov a čosi mu pošepkala do ucha, až sa zachichotal.

Doktorka Lea Delambrová mala štyridsaťtri rokov, on mal mať 31. decembra päťdesiat…

Spytoval sa, či by jeho syn prijal k nim dvom takú ženu ako ona. Gustav vtrhol do jeho života úplne nečakaným a náhlym spôsobom. A Servaz sa stal zo dňa na deň jedným z dvestoštyridsaťtisíc slobodných otcov, ktorých Francúzsko malo. Pravdaže, bola to len kvapka v oceáne domácností s jedným rodičom, ale napriek tomu Gustav a on pútali pozornosť, keď vychádzali z ozdravovne a zo školy. A, prosím, páni, zabudnite na rovnaké postavenie muža a ženy, keď sa ocitnete pred sociálnymi službami alebo v butiku, kde sa vernostný program volá… Klub mamičiek. Zabudnite na to, že by ste k sebe pozvali najlepšiu priateľku svojej dcéry či dokonca najlepšieho priateľa svojho syna. Zabudnite.

Cítil sa už starý. Pristarý na to, aby vychovával sedemročné dieťa. Pristarý, keď sa ráno pozrel do zrkadla a videl muža, ktorý síce nevyzeral staršie než na svoj vek, no vlasy mu už začínali šedivieť a vrásky sa začínali prehlbovať. Pokiaľ ide o jeho hudobné a literárne záujmy, spájali sa s generáciou, ktorá už neurčovala vkus.

Našťastie mal Charlène, nádhernú ženu svojho zástupcu. Charlène Espérandieuová vedela lepšie ako ktokoľvek iný, čo majú dnes radi deti aj dospievajúci. A zbožňovala Gustava. A Gustav zase ju.

Bývalého zástupcu, pomyslel si. O necelú hodinu sa mal stretnúť s predstaviteľom policajných odborov, aby sa dozvedel, ako si ho podali. Pretože po udalostiach vo februári 2018** bol suspendovaný. Už nemal zbraň, preukaz, kanceláriu a v dôsledku toho ani nijakého zástupcu.

** Pozri Sestry (Lindeni, 2019).

Suspendovanie nebola oficiálne sankcia, no veľmi sa to na ňu podobalo. Napríklad, hoci sa uvádzalo za plného platu, odobrali mu všetky príplatky, čo znamenalo zníženie mzdy o tridsať percent. A už nemal právo stýkať sa so svojimi kolegami. To vlastne ani nebolo potrebné, keďže väčšina z nich sa mu zďaleka vyhýbala. Aby sa nenakazili.

Výnimku tvorili len Vincent a Samira. Jeden aj druhý si našli spôsob, aby mu vyjadrili súcit a podporu. Neprekvapilo ho to: Vincent Espérandieu a Samira Cheungová boli jeho najvernejší zástupcovia, on ich vyformoval, vnukol im vytrvalosť a vernosť, urobil si z nich priateľov.

Jedinou výhodou suspendovania bolo to, že sa mohol celý deň venovať Gustavovi. Mohol sa prispôsobiť jeho povinnostiam, potrebám a nemusel už prosiť Charlène alebo nejakú babysitterku. Uvedomoval si, že to s úlohou otca preháňa, že jeho čas aj myšlienky sú zaplnené prítomnosťou Gustava. No bol otcom po druhý raz a už si to nechcel pokaziť.

Z telefónu doktorky Delambrovej sa ozval Léo Ferré.

– Hneď prídem, – odpovedala.

Pobozkala Gustava a podišla k Servazovi.

– Zajtra večer mám službu. Uvidíme sa v nedeľu?

2

– Administratívne vyšetrovanie sa skončilo, – vyhlásil predstaviteľ odborov tónom, ktorý neveštil nič dobré. – Dostaneš sa pred disciplinárnu radu.

Bolo 15. júna 2018. Krásny deň. Slnečný a teplý. Jeho suspendovanie sa začalo vo februári. Predpokladalo sa, že nemôže presiahnuť štyri mesiace. Iba ak by ho vedenie predĺžilo v očakávaní výsledkov trestného konania, ktoré sa otvorilo po smrti Erika Langa, slávneho autora detektívnych románov, a jeho obdivovateľa Rémyho Mandela pri požiari, ktorý založil ten druhý a pri ktorom bol prítomný aj Servaz.***

*** Pozri Sestry (Lindeni, 2019).

Zvyšok udalostí bol už nejasnejší. Aspoň pre vedenie: Servaz zabudol v pravý čas spresniť, že po odchode z policajnej budovy ohrozoval zbraňou Langa, muža s haďou kožou. Tak ako sa zabudol priznať, že neurobil nič, aby ho zachránil, lebo bol priveľmi zaujatý vyslobodzovaním svojho syna z plameňov a útekom z horiacej stodoly.

Pozrel sa na Gustava, ktorý vedľa neho usilovne lízal kornútok zmrzliny. Chlapec mal voľno, keďže škola štrajkovala. Nechtiac znovu videl žiaru ohňa v tú noc, cítil na tvári tú páľavu, keď bežal s Gustavom k dverám stodoly.

Obrátil pohľad na ulicu. Mal stretnutie s jedným odborárom v pivárni na Ulici des Carmes, čo najďalej od sídla polície. V tom júni bol Toulouse rozpálený. Každé okno a každý kovový objekt vrhali ich smerom oslňujúce biele svetlo, akoby ich chceli oslepiť.

– Budú čakať na rozhodnutie súdu, – pokračoval odborár, – kým určia dátum rady.

V pôvodnom znení sa hovorilo, že každá chyba, ktorej sa dopustí verejný zamestnanec pri vykonávaní svojej funkcie, ho vystavuje disciplinárnej sankcii bez ujmy na jeho právach, prípadne trestom, aké predpokladá zákon. Aby to bolo jasné, zamestnanca môže súd oslobodiť, ale vedenie ho môže sankcionovať. Vitajte v úžasnom svete polície…

– Martin, ty si už prešiel disciplinárnou radou, a nie tak dávno, – vysvetľoval predstaviteľ odborov. – A vyfasoval si dočasné vylúčenie na tri mesiace… a zníženie hodnosti na kapitána…

Ten chlapík šermoval úradnými pravdami ako Mojžiš vyzbrojený tabuľami Zákona. Servaz si všimol, že má uprostred čela nad okuliarmi znamienko – ako tretie oko.

– Teda je viac ako pravdepodobné, že teraz, vzhľadom na skutky, ktoré ti vyčítajú, a na recidívny charakter, hm… ťa čaká sankcia štvrtej skupiny…

Štvrtá skupina. Odvolanie alebo poslanie do dôchodku. Servaz pocítil na šiji ľadový závan. Policajt bolo jedno zo zriedkavých povolaní, kde mohli človeka odsúdiť trestne aj profesionálne a kde mohol zároveň stratiť práva na dôchodok. Takmer žiadna iná profesia nemala takú úroveň vynucovania. Keby sa také kritériá uplatňovali aj v iných povolaniach, kopa ľudí by sa ocitla na dlažbe.

– Navyše, na rozdiel od súdu, nebudú ťa vypočúvať len v súvislosti so skutkami, z ktorých ťa podozrievajú: môžu pokojne prejsť aj k dávnejším skutkom, vytiahnuť akýkoľvek iný aspekt tvojho profesionálneho alebo súkromného života. Preskúmajú celý tvoj život, Martin.

Servaz sa naňho bezvýrazne pozrel. No vnútorne to v ňom vrelo. Aj sa bál. Čo sa stane s ním aj s Gustavom, ak nielenže príde o prácu, ktorej venoval väčšiu časť svojho života, ale ho navyše zbavia aj práva na dôchodok? Bude mať päťdesiat rokov. Čo iné okrem policajta vie robiť?

– No dobre, pozitívne je aspoň to, že si budeš môcť prezrieť celý svoj spis – a ja tiež. Môže ťa sprevádzať advokát, ak nejakého máš, ale ten bude môcť vystupovať len v úlohe pozorovateľa. Nebude môcť zasiahnuť do práce rady. Brániť ťa môžu jedine odbory.

Muž sa poškrabal v uchu, ktoré mal plné chlpov.

– V tomto prípade nie si sám, Martin. Budeme bojovať. Budeme na tvojej strane, pri rade aj pri rokovaní, a budeme sa odvolávať na najvyššie inštancie. Niektorým odborom viac záleží na tom, aby si udržali dobré vzťahy s vedením, než aby chránili svojich členov, ale naša organizácia má predovšetkým za cieľ, ako vieš, brániť policajtov v individuálnej aj kolektívnej oblasti.

Predstaviteľ odborov prednášal svoju reč, akoby predával autá.

– A je tu ešte niečo, – pokračoval takým tónom, akoby oznamoval, že ste nielen prišli o jednu nohu, ale vám budú musieť odrezať aj druhú. – Keďže čakajú na výsledok trestného konania, predĺžia ti suspendovanie – iba s polovičným platom.

Tentoraz Servaz zareagoval. Prebodol ho pohľadom. Vedel síce, že predstaviteľ odborov je na jeho strane – či už vďaka ideológii, sklonom, alebo oportunizmu. No či za antických čias nezabíjali poslov zlých správ?

– Nemôžem si ani nájsť iné zamestnanie, – poznamenal. – Ako zaplatím faktúry?

Keď vyšli z kaviarne a on s Gustavom sa pobrali domov, všimol si grafity adresované jemu a jeho kolegom:

Fuck police!

– Čo to znamená? – spýtal sa Gustav.

– Že majú radi políciu.

Nedeľa

3

21 hodín. Júnový večer sa pomaly prepadával do noci. Toulouse nie je New York, ale ružové mesto v lete veľa nenaspí. Albert Camus napísal, že jednoduchý spôsob, ako spoznať mesto, je zistiť, ako sa tam pracuje, ako sa miluje a ako sa tam umiera. V Toulouse sa pracovalo, milovalo a umieralo hlučne. Toulousania si nikdy nenechali diktovať, ako sa majú správať, od úradníkov, z nariadení a ani zo zákonov, boli náruživí a hovorili nahlas, takže Toulouse nikdy úplne neodpočíval.

A ešte menej v časoch majstrovstiev sveta vo futbale. Predchádzajúci večer koncert klaksónov a radostných výkrikov sprevádzal víťazstvo Francúzska nad Austráliou v pomere 2 : 1, ako sa dozvedel z informačného kanálu. Zvíťaziť o jeden gól nad krajinou preslávenou najmä výborným ragby sa mu nezdalo takým veľkým výkonom. No zdalo sa, že mnohým to k šťastiu stačí.

To si v ten večer vravel Servaz, keď hľadel na oblohu nad strechami, prechádzajúcu z lososovej farby do popolavosivej. Chvíľu ho lákalo vytiahnuť si cigaretu, ako to robieval len pred dvoma dňami, potom si spomenul na náplasť.

– Ocko!

Obrátil sa. Prešiel cez obývačku na chodbu a vošiel do Gustavovej izby.

– Umyl si si zúbky? – spýtal sa.

Chlapec prikývol, sedel na posteli.

– Prečítaš mi nejaký príbeh?

Servaz sa usmial, podišiel k polici. Bolo tam niekoľko kníh pre deti. Poslednú zimu chcel Gustav tablet. Určite o ňom počul v škole. Za niekoľko rokov obrazovky zaplavili detské izby. Skôr ako mu ho Servaz mienil kúpiť pod stromček, rozhodol sa o tom porozprávať s učiteľkou. Vykreslila mu priam apokalyptický obraz: poruchy pozornosti v triede, ťažkosti so sústredením, odtrhnutie od reálneho života, problémy so zaspávaním. Každé dieťa je iné, miernejšie hovorila doktorka Lea Delambrová, keď ju požiadal o názor. No je pravda, že mnohé testy skúmajúce reč, pamäť a sústredenie zisťujú určité spojenie medzi časom stráveným pred obrazovkou, spánkom a výkonom… Najdôležitejšie je však vedieť, či budeš schopný prinútiť ho, aby používal tablet len v obmedzenom čase, alebo nie. Doktorka si ho premerala a on sa rozhodol ešte počkať.

Vzal z poličky knihu, otvoril ju na strane označenej zahnutým rožkom a vkĺzol ku Gustavovi.

– Keď sa Bari narodil, – začal, – svet sa mu najprv zdal ako priestranná a tmavá jaskyňa. Jeho matka, Sivá vlčica, bola slepá…

– Prečo je slepá? – spýtal sa Gustav a oči sa mu už zatvárali.

Po piatich minútach sa Servaz vrátil do obývačky a položil na stôl v rohu dva príbory. Potom šiel do kuchyne. Králik na vínnej omáčke a k tomu víno z oblasti Crozes-Hermitage. Recept našiel v akejsi kuchárskej príručke pre začiatočníkov, súhru jedla a vína zas… na internete: ani on sa nemohol vyhnúť neodvratnému napredovaniu technológií.

Z otvorených balkónových dverí sa dvakrát ozval klaksón. Vystrčil hlavu. Dolu zablikali svetlá. Kývol rukou: cesta je voľná. Zapálil dve sviečky, zo sterea pustil niečo iné ako Mahlera a zamieril k vchodovým dverám.

– Dobrý večer, Columbo, – povedala doktorka Delambrová, keď vychádzala z výťahu.

Oblečené mala červené bolerko na čiernom vršku bez rukávov, ktorý plynulo prechádzal do dlhej čiernej sukne. Jej pleť dostala na jar pekný medový odtieň a Servaz sa nevedel vynadívať na obraz s črtajúcimi sa kľúčnymi kosťami a na sval kývač hlavy, čo anatomici nazývajú musculus sternocleidomastoideus. Nedopriala mu však potešenie obdivovať ju dlhšie, tvárou sa priblížila k jeho tvári, prstami sa mu dotkla šije ľahučko ako motýľ a pritlačila si pery na tie jeho, kým on zbadal svoj odraz v jej očiach, ktoré mu zaplnili celé zorné pole.

– Gustav spí?

Prikývol. Doktorka Delambrová ho veselým krokom obišla, pokračovala do obývačky, hodila kabelku na pohovku, poznamenala niečo na vône vychádzajúce z kuchyne a priskočila k nemu.

– Dodržiavaš to?

V prvej chvíli si pomyslel, že naráža na jeho vzťah s Gustavom, no potom pochopil, že ide o jeho odhodlanie prestať fajčiť.

– Od piatka ani jednu.

Znovu ho pobozkala a pritúlila sa mu na krk ako milé zvieratko.

– Je to pravda, nič z teba necítiť. Už som si takmer odvykla od toho pachu…

Priložil jej ruky na okrúhly zadok v ľahkej sukni a pritiahol ju k sebe.

– Potreboval by som kompletné vyšetrenie, doktorka.

– Po troch dňoch?

– Opatrnosti nie je nikdy dosť…

– Najprv sa najedzme, od rána som nemala nič v ústach a som hladná ako vlk.

Pripili si a večerali, hľadel na ňu, ako hryzie mäso peknými zubami. Pochválila ho ako kuchára, no on vedel, že králik je priveľmi prepečený. Hovorila mu o nemocnici, no jeho ako vždy nedojímala všetka tá nespravodlivosť, ale egoisticky ľutoval iba ženu, do ktorej sa zaľúbil a ktorá tomu musela každý deň čeliť. Už je to raz tak: dotýka sa nás to, čo nám je blízke.

Pokračovala príbehmi o deťoch a podávala ich so zjavným odstupom, no on vedel, že to je jej spôsob, ako sa obrniť: tehotné štrnásťročné dievča, ktorému rodičia zakazovali potrat, pričom Lea podozrievala otca, že ju do toho stavu dostal on, desaťročný chlapec – obeť šikanovania na sociálnych sieťach –, ktorý sa už tretí raz pokúsil o samovraždu, štvorročné dieťa postihnuté Usherovým syndrómom, ktorý sa prejavuje hluchotou pri narodení a neskoršou slepotou. Keby Boh existoval, musel by to byť pekný šialenec. Nasledovali obyčajnejšie prípady: bábätko, ktoré matka zabudla v rozpálenom aute, až vyzeralo ako kurča vytiahnuté z rúry, dali sa predpokladať neurologické následky, novorodenec, ktorý nemal vyvinutý análny otvor. A ďalej potravinové aj psychomotorické problémy…

Servaza ten výpočet deprimoval. Deti… Neodvážil sa Lei priznať, že keď sa pustila do vyratúvania všetkého zlého, čo musia deti podstúpiť na tejto planéte, nevyhnutne myslel na Gustava. Lea sa s ním potrebovala podeliť. Čo by si pomyslela, keby ju požiadal, aby to nerobila?

Bol zázrak, že sa im vždy podarilo odsunúť bokom ich povolania a milovať sa, uniknúť z prítomnosti do končín, kde sa čoraz lepšie spoznávali a objavovali. Servaz vždy pocítil rovnaký príjemný pocit v žalúdku, keď videl Leine črty zmenené od rozkoše, keď takmer kričala, zabárala mu nechty do pliec, ramien či do plachiet, tlačila svoje lono k nemu, s pohľadom upretým kdesi dovnútra, zabúdajúc na všetko, aj naňho. Nadovšetko si vychutnával tie chvíle – on, ktorý si dlho myslel, že zvyšok života strávi sám.

Túto noc, keď Lea zaspala a k nemu prenikal cez otvorené okno hluk z ulice, si uvedomil, že vstup Ley a Gustava do jeho života ho urobil silnejším, no zároveň aj zraniteľnejším.

Odteraz sa neobával len o seba.

Rozhodol sa vstať a ísť nazrieť do Gustavovej izby. Všimol si chrbát ženy ležiacej pri ňom, obdivoval jej výrazné boky a bedrá. Počul jej dych. Pocítil, že sa v ňom čosi uvoľnilo – ako vôňa parfumu pri otvorení flakónu. Pozrel sa na displej telefónu. O niekoľko hodín ju zobudí a ona ujde ako zlodejka, skôr ako svitne deň a najmä skôr ako Gustav otvorí oči. Nechcel, aby ich syn videl spolu. Ešte nie. Bolo priskoro. Gustav svoju matku spomínal čoraz menej, ale niekedy sa vrátila do ich rozhovoru ako fantóm mátajúci ich životy. Ani jeden, ani druhý sa úplne nezbavili toho prízraku.

Mariannu Bokhanowsku uniesol sériový vrah Julian Hirtmann v júni 2010, práve pred ôsmimi rokmi, keď bola tehotná s Gustavom. Pamätal si tú chvíľu, akoby to bolo len včera: prázdny dom, vietor povievajúci záclonami, naplno pustená Mahlerova hudba, plechové dychy a husle hrmiace v závere Šiestej symfónie – diela, ktoré Theodor Adorne nazval Všetko je zlé, čo sa končí zle. **** Marianne priviedla dieťa na svet v zajatí a sám Hirtmann ho zveril Servazovi, keď vážne ochorelo. Hirtmann dokonca zaviezol Martina s chlapcom na rakúsku kliniku a potom ho chytila polícia. Marianne sa nikdy neukázala. Švajčiar odmietol Servazovi povedať, či ešte žije.

**** Pozri Kruh (XYZ, 2016).

A potom dostal tú pohľadnicu. Na Vianoce 2017. A fotografiu, kde mala Marianne na sebe tú istú tuniku, ako keď ju videl naposledy. Čítala akýsi časopis. Servaz dal záber posúdiť. Nebola to montáž. Na pohľadnici bol jednoduchý nápis: Veselé Vianoce. A podpísaný bol Julian.

Viac už nebolo nič. Nijaká zmienka o nej. Hirtmanna držali v rakúskom „päťhviezdičkovom“ väzení v Leobene. Naposledy písal Servazovi vo februári.

Prečo si na to spomenul práve v ten večer? Sadol si na kraj postele, uistil sa, že Lea spí, a šiel v pyžamových nohaviciach do kuchyne vypiť pohár vody. Noc bola vlažná a príjemná. Cez otvorené okná prenikal ľahký vánok, pohládzal ho po holej hrudi ako neviditeľná ženská ruka. Bolo mu dobre. Tak dobre mu nebolo už dávno. Vtom ho prekvapil akýsi naliehavý zvuk a chvíľu trvalo, kým pochopil, čo to je.

Jeho telefón – nechal ho na nočnom stolíku.

Rýchlo sa vrátil do spálne. Zvuk zobudil Leu, v tme sa obrátila k nemu.

Telefón na nočnom stolíku si naďalej vyžadoval pozornosť ako hladné dieťa.

1.30.

Povedal si, že keď telefón zvoní uprostred noci, zvyčajne to nebývajú dobré správy.

S tlčúcim srdcom podišiel k nemu a pozrel sa na displej: neznáme číslo.

– Radšej si mohol pustiť nejakú hudbu, – žartovala Lea so strapatými vlasmi a s opuchnutými očami.

Usmievala sa, ale v jej hlase bolo cítiť napätie. Váhal. Uprene naňho hľadela.

– Tak čo, odpovieš či nie?

Potiahol zelený znak a priložil si telefón k uchu.

– Martin! Martin, si tam?

Ten hlas… Zachvel sa.

Sotva si všimol, že ho Lea pozoruje. Ten hlas… Nepočul ho osem rokov, no aj tak ho ihneď spoznal. Akoby to bolo včera. Ten zničený čas, uletené roky, minulosť sa pred ním zjavila ako kométa v noci.

Sadol si na kraj postele a zatvoril oči.

To nie je možné.

Pondelok

4

Uvedomil si, že nedokáže vôbec nič vysloviť, že mu srdce v hrudi bije ako zvon.

– Marianne?

Hlas mal drapľavý ako brúsny papier.

– Martin… Martin, si to ty?

Znelo to panicky a Servazovi prebehlo hlavou množstvo otázok.

– Kde si? – spýtal sa.

A žiadalo sa mu pokračovať: Kde si bola po všetky tie roky? Ako to, že máš moje číslo? A čí je ten telefón? Prečo mi voláš uprostred noci? Prečo si sa mi nikdy neozvala? Nemohla si to urobiť? Hirtmann je vo väzení: kto ťa držal v zajatí? KDE SI BOLA? Aspoň na jednu otázku mal odpoveď: za osem rokov nezmenil telefónne číslo. Bol všetko iné, len nie technologický maniak. Pomýlil si si storočie, povedal mu raz Espérandieu.

– Martin, prosím ťa, musíš mi pomôcť!

– Kde si? – opakoval.

– Neviem! – takmer zrevala. – V nejakom lese!

– Les? Kde je ten les?

– Martin, nikdy som nebola veľmi ďaleko… hoci ty si si… – V tej chvíli to na linke zapraskalo a na chvíľu stratili spojenie. – Pyreneje… ja… hory…

Ďalšie zapraskanie. Strašne sa bál, aby sa spojenie úplne neprerušilo.

– MARTIN, JA… UTIEKLA SOM!

Prehltol. V sluchách cítil tep tak silno, že to takmer prehlušilo hlas v telefóne. Nevšimol si, že sa skĺzol z postele a sedí na zemi, chrbtom sa opiera o matrac. Ani to, že Lea vstala a zozadu naňho užasnuto hľadí. Ani že zviera telefón tak silno, až mu zbeleli hánky.

– Prosím ťa! – opakovala Marianne. – Je to tu zlé… Už hodinu sa ťa pokúšam…! Hrozí mi, že v každej chvíli…

Nové praskanie a potom čoraz hrozivejšie ticho.

– Si v Pyrenejach, áno? V horách? Ale nevieš kde, je to tak?

– Áno!

Zmocnil sa ho stres aj rovnaká panika, čo Marianne zdeformovala hlas.

– Opíš mi, čo vidíš!

Krátke ticho.

– Som na úpätí hory… v lese… na nejakom chodníku… nad… nejakým údolím…

Pokračovala, ale jej slová pohltilo ďalšie praskanie.

– Čože? Nič som nerozumel! – zvolal.

– Počuješ ma?

– Teraz už áno!

– Asi pred hodinou som zbadala… akýsi kostol… s krížovou chodbou… a staré budovy… Ako kláš…

– Kláštor?

– Áno! Martin, ja…!

– Bol pred ním most a rieka?

– Áno, áno!

– Ako ďaleko sú tie hory?

– Celkom blízko.

– Sú vysoké?

– Áno!

Poznal to miesto! Kláštor v Aiguesvives… Tomu opisu nezodpovedal v Pyrenejach nijaký iný.

– Marianne, – pokračoval, – upozorním žandárov: sú tam blízko a prídu ti na pomoc!

– NIE!

V telefóne sa ozvalo zrevanie, plné úzkosti a hrôzy.

– Nie! Nevolaj nikoho…! Príď ty!

– Marianne, čo sa to robí? – zvolal tak silno, že nielenže vydesil Leu, ale mohol zobudiť aj Gustava.

Obzrel sa za seba. Lea naňho vydesene hľadela, a tak trochu stíšil hlas.

– Marianne, musím im to ohlásiť!

– Prosím ťa… neoznamuj to… polícii! Len to nie! Sľúb mi to! Ja… vysvetlím…

Váhal. Nevedel, ako sa má rozhodnúť. Prečo bola taká vydesená, keď spomenul žandárov?

– V tom prípade sa vráť – vráť sa do kláštora! – prikázal jej.

– Nie! Nevrátim sa… Určite mi je na… On…

– Kto? Kto ťa hľadá, Marianne?

Ticho.

– Marianne, kto ťa hľadá?

Súvislé praskanie.

– Marianne… Marianne?

Niekto alebo niečo prerušilo spojenie.

– Marianne!

* * *

– Bola to ona?

Bola to čisto rečnícka otázka, len aby s ním Lea nadviazala kontakt, lebo vyzeral, že je kdesi veľmi ďaleko. Odpoveď už poznala. Servaz prikývol. Takmer sa za to hanbil. Porozprával jej Mariannin príbeh, o jej únose a zmiznutí zo sveta živých… Neskrýval pred ňou, že Gustavova matka bola v mladosti jeho veľká láska, ani to, že mu klamala a že ho manipulovala. No urobila to, aby chránila svojho druhého syna Huga, nevlastného Gustavovho brata, ktorý bol teraz vo väzení.

– Čo sa robí? – spytovala sa Lea.

To si žiadalo vysvetlenie. Počúvala ho bez prerušenia, ani sa nepohla, no kým rozprával, pohľad jej potemnieval. Vedel, čo si myslí: Tej žene sa podarilo oslobodiť po ôsmich rokoch zajatia a na pomoc si volá teba… A ty si z toho hotový…

– Musím si zavolať, – povedal.

Vzal telefón a vyšiel z izby.

Presvedčil sa, že Gustav spí. Zašiel do obývačky. Vyhľadal číslo, na ktoré nesmel volať, ani vo dne, ani uprostred noci.

– Martin? Čo sa robí? – ozval sa jeho bývalý zástupca Vincent Espérandieu.

Nevedel, ako má začať. To, čo sa práve stalo, bolo také… také zvláštne, také nepravdepodobné!

– Práve mi niekto volal.

– Kto?

Zhrnul rozhovor, spomenul paniku v Marianninom hlase, vysvetlenie miesta, kde sa nachádza, a najmä vetu: Utiekla som.

Na druhom konci nastalo ticho.

– Si si istý, že to bola ona?

Tón bol skeptický.

– Istý.

– Doriti. Po takom čase… to je… to je…

Neuveriteľné, nepredstaviteľné, nepochopiteľné, nečakané, ohurujúce, úžasné, desivé? Áno, to všetko naraz, povedal si. Spomenul si na prípad otca zo Seine-Saint-Denis, ktorý strčil svoje dievčatko dojke a zmizol na… štyridsať rokov. Na Lucy Ann Johnsonovú, kanadskú matku, ktorá bez upozornenia odišla od rodiny: jej dcéra ju vypátrala po päťdesiatich rokoch. Na tri unesené z Clevelandu: jednej z nich sa napokon podarilo zavolať pomoc po desiatich rokoch väznenia.

Pomyslel si, že svet je naozaj šialený.

– Martin, čo zamýšľaš urobiť, človeče? – spýtal sa Vincent.

– Neviem.

– Martin, – ozval sa Vincent po chvíli. – To, čo sa stalo, je neuveriteľné, ale na službu sa musíš obrátiť ty sám… Ja o tom nesmiem vedieť. Pripomínam ti, že nemám právo rozprávať sa s tebou.

– Viem. No ja potrebujem ihneď pomoc.

Pomyslel si na to, čo povedala Marianne: nijaká polícia. Na druhej strane zaznel vzdych.

– No dobre, – povedal Vincent. – Čo mám podľa teba urobiť?

– Potrebujem, aby si si vytiahol to číslo a zistil, odkiaľ volala.

Espérandieu chvíľu mlčal, kým odpovedal.

– A ako to mám urobiť bez žiadosti operátorom?

Servaz váhal. Nechcel skompromitovať svojho priateľa, ale najviac zo všetkého si želal nájsť Mariannu.

– Vymysli si niečo. Pripoj to k inej procedúre.

– Doriti, vieš, že ak ma načapá šéf skupiny, budem mať zaistenú disciplinárku aj ja? (Ticho.) Dobre, dobre, uvidím, čo sa dá robiť… No musí to počkať dozajtra. Ak by som všetkých pobudil v noci, mal by som čo vysvetľovať. Okej?

– Je tu ešte niečo, – dodal Servaz.

– Počúvam.

– Môžem k vám odložiť Gustava, a to ihneď?Ja pôjdem tam.

– Túto noc?

– Nesmiem strácať čas…

Na chodbe počul Leine kroky.

– Pravdaže, – odvetil Vincent. – Pravdaže. Nijaký problém. Vieš, že Gustav patrí do našej rodiny. A Charlène ho zbožňuje. Martin?

– Áno?

– Tvoja kariéra policajta visí na vlásku. Nesprávaj sa ako blbec…

– Tá žena, ty… Ešte ju ľúbiš?

Vzhľadom na okolnosti to bola nevhodná, nemiestna otázka, ale zároveň istým spôsobom logická, nevyhnutná.

– Nie, – odvetil.

Obrátil sa a zahľadel sa Lei do očí. Prišla za ním na balkón. Sklopila zrak a uvidela v jeho rukách cigaretu.

– Martin… máš náplasť.

Aj on sklopil oči.

– Prepáč. To je posledná, – povedal náhlivo.

Prikývla, no to gesto nebolo presvedčivé. Uvedomil si, že po prvý raz vidí u nej takú reakciu. Reakciu ženy, ktorá úplne nedôveruje svojmu partnerovi. Spoznávali sa tri mesiace, deň po dni. Vlastne to ani nebolo také zlé: až po troch mesiacoch sa medzi nimi zjavila prvá trhlinka.

Podišla k nemu a položila mu studenú ruku na horúcu hruď.

Srdce mu prudko bilo a ona si bola istá, že ho cíti prstami pod kožou a pod hrudnými svalmi. Znovu sa naňho zahľadela.

– Martin, – oslovila ho nežne, ale rozhodne, – urob, čo máš urobiť. Ak je tá žena v nebezpečenstve, musíš tam hneď ísť…

Prikývol. Rýchlo rozdrvil napoly vyfajčenú cigaretu o balkónové zábradlie, zostala na ňom čierna šmuha. Pozrel sa na hodinky. Takmer dve hodiny nadránom.

– Musím zobudiť Gustava a odviesť ho k Vincentovi a k Charlène.

Pochopila. Ty tu nemôžeš zostať, musíš odísť, skôr ako ťa uvidí…

Lea chcela niečo povedať, no potom si spomenula, že ak chce vstúpiť do života slobodného otca, musí rešpektovať základné pravidlá. Trpezlivo znášať zlé veci. Neunáhľovať sa. Ukázať sa flexibilná. A tak zaspätkovala a zamierila do spálne vziať si svoje veci.

Martin rýchlo pristúpil k svojmu stolu, otvoril zásuvku. Bola tam obálka. S adresou odosielateľa: Justizanstalt Leoben, Dr.-Hanns-Groß-Straße 9, 8700 Leoben, Österreich. Vzorové väzenie v Leobene v Rakúsku. List prišiel vo februári.*****

***** Pozri Sestry (Lindeni, 2019).

Milý Martin,

ako iste vieš, často vo svojej cele myslím na teba. Tu plynie život skôr príjemne. Rakúšania si prežili skúsenosť s barbarmi a to ich scivilizovalo. Ich väzenia sú v porovnaní s vašimi prázdninové tábory. No mám tu priveľa času na rozmýšľanie.

William Blake napísal, že v jednom ľudskom srdci sa nachádza Milosrdenstvo aj Krutosť, že v jednej ľudskej tvári je Súcit aj Žiarlivosť – a že Láska a Hrôza sú ľudské podoby božského… Akú ľudskú podobu božského zažívaš ty, Martin: Hrôzu či Lásku? Ja hovorím, že tú prvú… A aké ľudské srdce poznáš: kruté či milosrdné? Dúfam, že myslíš na mňa tak často ako ja na teba.

Tvoj priateľ

Julian

List vložil do obálky. Vedľa bol obal s výstrižkami z tlače. Sústredene a rýchlo ich prezrel a vzal to, čo hľadal. Aj pohľadnicu s Marianninou fotografiou.

5

V noci žiarilo množstvo hviezd. Obloha nad rovnou stuhou diaľnice a nad tmavým okolím bola posiata hviezdnym prachom, akoby tie ligotavé čiastočky rozhodil nejaký boží rozsievač. Osamelé volvo sa oveľa vyššou ako dovolenou rýchlosťou rútilo do temnôt cesty A64.

Servaz rátal minúty, kilometre, východy: Saint-Martory, Lestelle, Saint-Gaudens. Zapojil si bluetooth slúchadlo a darmo volal to číslo, odpovedalo mu len ticho, kým kilometre ubiehali zúfalo pomaly.

Príde načas? Nájde ju – a v akom stave? Alebo ju nájde niekto skôr ako on?

Úzkosť. Temnota. Minúty a kilometre postupne pribúdali. Viac ráz ho pokúšalo zapáliť si, no spomenul si na Lein pohľad a vzal si radšej žuvačku.

Hodinu nato, ako odišiel z Toulouse, pri Lannemezane, opustil diaľnicu A64 a zamieril na juh rovno k horám po okresnej ceste 929. V diaľke sa črtali ich tmavé ostré končiare ako rad zubov požierajúcich noc.

Na úrovni Arreau odbočil z cesty, prešiel cez rieku a cez spiace mestečko, aby sa pustil smerom do Aiguesvives na hranici oblastí Haute-Garonne a Hautes-Pyrénées. Zakrátko vošiel medzi vysoké tmavé jedle, majestátnu stráž vrhajúcu na cestu hrozivé tiene. A stále nemal nijaké správy od Marianny. Servaz cítil, ako sa ho zmocňuje stres.

Približovali sa k nemu pyrenejské svahy. Vyšiel z tmavého lesa a pokračoval popri vodnom toku, na ktorého hladine sa odrážalo mesačné svetlo ako množstvo strieborných rybičiek. Potom uvidel široký kamenný most a tabuľu s nápisom:

AIGUESVIVES

4 384 obyvateľov

Liečivé vody

Opátstvo

Lesy

Digitálne hodiny na palubnej doske ukazovali 3.45, keď vošiel do kúpeľného mesta, spiaceho ako mačka pri kachliach. Jeho priečelia, na ktorých by kedysi v takej príjemnej noci boli zostali okná otvorené dokorán, boli teraz uzatvorené ako trezor vo švajčiarskej banke.

Prešiel mestom bez zastavenia smerom k tmavej hore na konci údolia.

V tejto čudnej nočnej hodine bolo všetko také nehybné, akoby sa ocitol na planéte bez života. Keď vychádzal zo zákruty, takmer minul odbočku. Šípka dolu naboku s nápisom ABBAYE DES HAUTSFROIDS bola takmer schovaná pod lístím liesky. Zabrzdil, rýchlo na prázdnej ceste cúvol a vošiel vpravo do lesa. Stúpal do kopca akýmsi rastlinným tunelom z hustých kmeňov stromov a z koberca papradia. Na druhej strane sa pred ním vynoril v zalesnenom údolí veľký zhluk kláštorných budov: typické cisterciátske opátstvo z 12. storočia s vežou a rozložením do latinského kríža, kláštor s arkádami, budovami pre mníchov – s jedálňou a so spálňami, ktorých masívna stavba zrejme mala odolať zime a odstrašiť zvedavcov. Všetko to bolo monumentálne, nepriateľské, tajomné ako v jaskyni. V rovnej časti malého údolia boli popri rieke trávniky, ale horské svahy okolo kláštora boli zalesnené.

Marianne… volala z týchto lesov…

Vyšiel do svahu, potom malým kamenným mostom do oblúka a zaparkoval niekoľko metrov od brány pod dubom, ktorý tam musel stáť už niekoľko storočí.

Keď vystúpil z auta, ohromilo ho ticho, v akom sa kúpal tento chránený kraj, mimo času a mimo sveta. Veľkými krokmi sa pobral k drevenej bráne, vo svite mesiaca si všimol do kameňa vyryté slová Vultum Dei quaerere. Hľadať Božiu tvár. Akoby sa ocitol v čase pred niekoľkými storočiami, keď mnísi klčovali lesy, aby získali pôdu, a predávali drevo. Alebo v dobe náboženských vojen, ešte predtým ako protestanti vyplienili a zapálili väčšinu kláštorov na juhozápade Francúzska. Alebo pred Revolúciou, ktorá vyhnala mníchov a ničila kláštory.

Odrazu sa zachvel.

V tichu sa ozvali hlasy. Nádherné harmónie, až musel na chvíľu zastať a započúvať sa. Vychádzali z jednej budovy. Mužské hlasy, čisté a ľahké ako detské. Vznášali sa nocou nad údolím ako mračno škorcov. Pozrel sa na hodinky – 4.15. Vigílie. Prvá modlitba. Mnísi dodržiavali pravidlo svätého Benedikta a málo spávali. Celé dni sa venovali práci a modlitbe a ich noci boli krátke.

Na veľkej okovanej bráne bolo bronzové klopadlo, ale na kraji aj interfón. Stisol gombík a v lese zahúkala sova.

– Áno? – ozval sa akýsi hlas po nekonečných dvoch minútach.

– Kapitán Servaz, z oddelenia kriminálnej polície v Toulouse. Chcel by som hovoriť s vaším opátom, – vyhlásil a modlil sa, aby mnísi nezavolali najbližších žandárov.

– Aký kapitán?

– Servaz. Z kriminálky.

– Viete, koľko je hodín?

– Áno. No je to urgentná záležitosť.

– Aká záležitosť?

Hlas sa nezdal vôbec ohromený hodnosťou policajta ani takou nočnou hodinou. Žiť bokom od sveta a tak blízko Bohu zrejme obrnilo mníchov pred nástrahami obyčajného života.

– To vysvetlím opátovi, – vyhlásil odhodlane.

– Počkajte.

Čakal. Ďalších päť minút. Netrpezlivosť bola ako kyselina, čo rozožiera žalúdok. Trikrát stlačil gombík, ale nikto neodpovedal.

Napokon spevy zmĺkli. O minútu neskôr sa otvorilo jedno krídlo brány. Ukázala sa vysoká postava. Muž bol vyšší ako Servaz. Mal dlhú bielu tuniku stiahnutú v páse a na nej čierny škapuliar. Črty mal ostré a smelé, vyčnievajúcu sánku zjemňovala postriebrená brada. Spoza okuliarov s kovovým rámom pod hustým obočím hľadeli prenikavé oči. Muž pôsobil prísne a hrdo ako starý dravec a Servaz si uvedomil, že to s ním nebude mať ľahké.

– Som otec Adriel. Prior mi povedal, že ste policajný kapitán, je to tak?

Nijaký pozdrav ani zdvorilosť. Šiel priamo k veci. Hlas mal mocný a jasný. Barytón. Servaz mu odhadol tak sedemdesiat rokov.

– Áno, som…

– Máte preukaz či niečo také?

Prišlo to, skôr ako čakal. Nie, odkedy ma suspendovali, pomyslel si. Lampa nad bránou šírila skúpe žltkasté svetlo. Vytiahol kartičku na toulouskú dopravu a krátko ju strčil pred oči abbému ako kúzelník, potom ju rýchlo schoval.

– Pardon, nevidel som dobre, – naliehal opát kláštora. – Neprekáža vám, ak si ho prezriem pozornejšie?

Nedôverčivý abbé. No je pravda, že po troch vlnách ničenia kostolov v tejto krajine je taký asi právom.

Z vrecka bundy vytiahol novinový článok, čo vzal zo zásuvky pracovného stola, a rozvinul ho. La Dépêche 2009. Bola to prvá strana v miestnej tlači po prípade koňa bez hlavy.****** Dúfal, že abbé ho na fotografii spozná, hoci odvtedy uplynulo už deväť rokov. Muž napriek slabému osvetleniu rýchlo prebehol článok, premeral si ho a znovu sa pozrel na papier.

****** Pozri Mráz (XYZ, 2015).

– Prepáčte, – povedal mních, keď mu podával článok, – pred istým časom sme tu v opátstve mali nejaké krádeže a poškodenia, preto sme nedôverčiví. Nežijeme tak mimo sveta, ako by sme si želali.

Abbé ho ďalej pozoroval.

– Neskrývam, že odtiaľto nemáme prehľad, čo sa deje. Čo privádza takého… eminentného policajta do nášho kláštora v takú nočnú hodinu?

V jeho hlase nebol ani náznak sarkazmu.

– To je na dlhé vysvetľovanie. A zároveň to je nesmierne naliehavé. Dovolíte mi vojsť?

Videl, že abbé váha. Vedel, že brána je hranicou medzi vonkajškom a vnútrom, medzi sekulárnym svetom a svetom rehoľných pravidiel. Kedysi sem kniežatá prinášali dary a chudobní sa prichádzali najesť. Ale nevošli dovnútra. Aj v 21. storočí zostal kláštor uzavretým priestorom a návštevníci neboli práve vítaní.

– Vojdite, – povedal napokon abbé.

V prítmí kláštora abbého tvár stvrdla na posmrtnú voskovú masku, akoby koža na tvári bola natiahnutá na lícnych kostiach pod mohutným zahnutým nosom. Tenké pery sa mu chveli, ukryté v brade. Odkašľal si.

– To je absolútne hrozný prípad, – poznamenal.

V tieni mu svietili oči.

– Ako je možné niekoho tak dlho trápiť a prenasledovať?

Servaz sa pozrel na hodinky. Neveľmi si všímal stredoveké prostredie, arkády s románskymi oblúkmi, ktoré by ho inak ako obdivovateľa architektúry boli nadchli. Pokúsil sa byť stručný a presvedčivý, ako sa len dalo, používal slová ako zatvorená, znásilnená, na úteku, v nebezpečenstve.

– Otče, musíme…

– Ak to je také naliehavé, prečo ste prišli sám? – spýtal sa opatrne mních. – Tomu nerozumiem. Mali ste si priviesť posily.

Servaza sa zmocňovalo zúfalstvo.

– Už som vám povedal: čas súri! Skontaktovať kolegov uprostred noci a všetko to vybaviť by ma bolo pripravilo o vzácny čas.

– No mohli ste sa obrátiť aspoň na žandárov v Aiguesvives. Mohli tu byť skôr ako vy…

Ten abbé nie je hlúpy… A Servaz znovu počul Mariannu: Nevolaj políciu. Sľúb mi to! Zrazu ho prepadla strašná, zničujúca pochybnosť: čo ak ju takýmto konaním odsúdil? Pokúšal sa utešiť, že v lese a v noci je veľa možností skryť sa. Je niekde tam a čaká ho.

– Počujte! – zvolal. – Nemám čas na vysvetľovanie. Máte medzi mníchmi niekoho, kto dobre pozná tento les?

– Takmer všetci. V lese si pripravujeme drevo a radi sa tam prechádzame a meditujeme…

Abbé sa vzpriamil, akoby si napokon uvedomil, že treba ihneď konať.

– Idem ich zavolať, prehľadáme les! Máte jej fotografiu?

6

Noc bola tmavá. Servazovi sa naskytol ten najčudnejší pohľad: mnísi, ktorí akoby vyšli rovno zo stredoveku, prehľadávali les pomocou elektrických lampášov. Postupovali mlčky, svetelným lúčom prenikali do húštin a cez pichľavé konáre jedlí, v tme sa vznášali ich biele rúcha ako fantómy, kým noc akoby stále hustla. Bolo to ako légia prízrakov zo zlého sna kajajúceho sa hriešnika. Drobné zvieratá pred nimi utekali. Vydesil ich ten nezvyčajný ruch o takom čase a bežali sa skryť do húštin. Kmene stromov sa leskli vo svetle lámp a každá cestička, každý koreň zanechával čierny tieň. Všetok ten rastlinný labyrint, tá nepreniknuteľná spleť konárov, tŕnia, pavučín a machu predstavovala dokonalú skrýšu, čo ho trochu upokojilo. Ak sa Marianne vydala tadiaľto, bolo málo pravdepodobné, že by prenasledovatelia zachytili jej stopu. Takáto myšlienka však zároveň vyvolávala aj úzkosť. Kto ju prenasleduje? Hirtmann je vo väzení ďaleko odtiaľto: takže ho niekto nahradil. Niekto ako on alebo si niekoho zaplatil?

Servaz sa pozrel na hodinky. 4.53. Už uplynuli tri hodiny, odkedy mu Marianne zavolala. Čo robila v tom čase? Niekde sa skryla alebo bežala ďalej? Kde je?

– Marianne! – zavolal.

Neviditeľná hora za lesom mu volanie vrátila. Natrčil uši. Márne. Bola to len ozvena. Pokoj panujúci v údolí a tmavá noc, do ktorej prenikali len krátke záblesky lampášov, mu dráždili nervy na nevydržanie. Kde je? Servaz cítil, že sa ho zmocňuje úzkosť. Jeho myseľ, pohltená tmou a tým lesom, sa obnažila až tak, že táto myšlienka sa v ňom usídlila. Prenasledovala ho predstava, že Marianne je celkom blízko, možno na niekoľko metrov od neho, možno v bezvedomí – a on prejde popri nej a nezbadá ju. Minúty plynuli, panika rástla. Musí ju nájsť. Teraz. Nemôže dopustiť, aby ju stratil po druhý raz.

Tá nekonečná noc bola jedna z najdesivejších, aké zažil. Sami mnísi s takmer fosforeskujúcou bielobou svojich rúch vyzerali ako štatisti v nejakom neznámom balete. Musel však postupovať ďalej a volať s pocitom, že sa nachádza pred zakliatou pevnosťou, pred zlovestným rastlinným palácom.

Počas tej úzkostnej noci musel odháňať pekelné vízie, akými ho kŕmila jeho predstavivosť: zakrvavené stromy, z ktorých vo svetle lampášov kvapkala krv ako žiarivá farba, Marianne visiaca na jednom z nich, nohy sa jej hojdali v prázdne, hrdlo mala stiahnuté povrazom, hrozivá silueta muža na ceste medzi dvoma múrmi stromov, v ruke drží nôž… Kým prehľadávali les, nádej, že Mariannu nájdu, sa zmenšovala, Servaza premáhal akýsi horúčkovitý stav.

Po neurčitom čase zbadal cez medzeru medzi stromami, že obloha sa začína vyjasňovať. Vlažný vzduch sa chvel a oznamoval úsvit, prebúdzal údolie, prinášal vône kríkov a živice. Kde je? Znovu zavolal, vždy sa mu vrátila ozvena, čo pokladal takmer za výsmech.

– Sem! – zvolal jeden z mníchov.

Abbé aj on sa ponáhľali za hlasom. Mních – vysoká chudá postava s hlavou vtáka – mieril svetelným lúčom na zem. Pozreli sa dolu. Mobil… Bol rozbitý nohou alebo kameňom. V Servazovi stuhla krv. Prebehol svetlom z lampáša po jedliach. Možno ten zvyšok telefónu nepatril Marianne. Nádej taká tenká ako hodvábna niť…

Čupol si, vzal telefón do papierovej vreckovky a vložil ho do priesvitného vrecka.

Keď vstával, zachytil abbého pohľad. Bol v ňom akýsi tieň – abbé možno žil bokom od sveta, ale zjavne poznal jeho temné stránky.

– Pokračujme, – povedal.

Prešla ďalšia hodina a bolo sa treba pozrieť pravde do očí: prehľadali celé kilometre lesa a po Marianne nenašli najmenšiu stopu. Mnísi, ktorí sa rozdelili, aby obsiahli čo najväčší terén, sa na križovatke dvoch ciest zhromaždili okolo nich a nepreriekli slovo. Servaz si spomenul, že zložili sľub mlčania alebo čosi podobné. Mohli prehovoriť iba v prípade, že by to bolo nutne potrebné. Bolo počuť len šuchot látok a sandálov a Servaz si nevdojak pomyslel na divé supy, čo sa usadili v týchto horách a premiestňovali sa v skupinách, obtierajúc sa jeden o druhého, keď sa delili o nejakú zdochlinu. A všimol si, že nie všetci mnísi majú dobrú fyzickú kondíciu: zachytil ťažké, namáhavé, piskľavé dychy, videl, že poniektorí si sadli na skaly alebo sa opierali o kmene stromov, akoby boli bežali maratón, utierali si spotené čelá a otvárali ústa ako ryba na suchu.

– Ja budem pokračovať, – povedal Servaz.

Na pleci mu pristála veľká žilnatá abbého ruka.

– To neposlúži ničomu. Keby bola v lese, boli by sme ju našli. Bola by odpovedala. Je mi to ľúto.

Servaz chcel niečo povedať, no ruka mu stisla plece ešte silnejšie. Abbé chcel povedať, že keby tam bola živá. Vtom vo vrchovcoch jedlí zavanul vietor.

– Rozodnieva sa, musíme vykonať chvály, – ozval sa veľký muž s červenou tvárou a jasnomodrými vodnatými očami, ozajstná karikatúra kanonika, rúcho aj škapuliar mu nadvihovalo vystupujúce brucho.

Servaz spoznal hlas z interfónu. Bol to prior, zástupca opáta, ktorý spravoval kláštor. Od začiatku ich pátrania pôsobil podráždene. Niekoľko ráz hodil na Servaza zatrpknutý pohľad a ten ho podozrieval, že je strážnym psom spoločenstva. Taký je vždy potrebný.

Abbé súhlasil. Potom sa pozrel na Servaza.

– Mali by ste to oznámiť žandárom.

– Urobím to. No predtým vás ešte poprosím o jednu službu: máte nejakú dielňu, miesto, kde robíte opravy a podobne?

– Pravdaže, – odvetil mních, zatiaľ čo zostupovali a ostatní ich nasledovali ako ovce svojho pastiera.

– Potreboval by som silné lepidlo, plynový horák alebo varič a plastovú škatuľku. A na chvíľu by som chcel využiť vašu kuchyňu.

– Našu kuchyňu… A načo? – zasiahol za nimi prior, ktorý sa zjavne necítil viazaný sľubom mlčanlivosti.

Abbé nedal najavo, či ho to podráždilo.

– To je v poriadku, Anselme, – povedal pokojne. – Pán komisár má svoje dôvody.

– Kapitán, – opravil ho Servaz.

Brat Anselme to vzal na vedomie, no Servaz cítil pohľad toho veľkého muža za chrbtom. Pomedzi konáre jedlí sa predierali tenké pásiky bledého svetla a ožarovali priestor pod stromami ako pozlátené obruby na knihe Liturgia hodín, z ktorej sa mnísi každý deň modlili. To miesto bolo nepopierateľne magické. Servaz to vnímal dokonca aj v tejto situácii. V tom údolí bolo čosi slávnostné a prenikavé. Takmer nábožné. Nečudo, že mnísi si tam pred niekoľkými storočiami postavili kláštor.

Svah bol strmší a museli si dávať pozor, kam stúpia, každý ich krok uvoľnil kamene. Vyšli z lesa a naskytol sa im pohľad na celý kláštor: kostol s vežou, veľkú budovu kláštora a niekdajšie budovy pre laikov a mníchov. Servaz uvidel za hradbami pri rieke aj sad, zeleninovú a bylinkovú záhradu a pri múre opátstva malý cintorín, kam viedla brána mŕtvych. Po pravici, v diaľke asi troch kilometrov, sa v rannom opare na čoraz jasnejšej oblohe týčili majestátne štíty.

Z kláštora sa ozvalo krehké, ľahké zvonenie. Nepochybne zvolávalo mníchov na druhú modlitbu. Laudes. Bolo sotva sedem hodín ráno. Servaz sa v duchu spytoval, či svätý Benedikt svojím pravidlom nezamýšľal unaviť mníchov prácou a nedostatkom spánku, aby ich vzdialil od pokušenia. On sám sa cítil vyčerpaný a prázdny.

Mal možnosť a nevyužil ju. Kde je Marianne teraz? Odviedol ju jej prenasledovateľ ďaleko odtiaľto? To pomyslenie ho zmrazilo. Bolo preňho neznesiteľné, že po nekonečných ôsmich rokoch zajatia sa jej podarilo uniknúť, no znovu ju chytili.

Nebol schopný uvažovať ani dobre dýchať. Čosi mu zvieralo hruď a pred očami mu začali tancovať biele bodky.

– Nie je vám dobre? – spýtal sa abbé.

– Som v poriadku.

V nasledujúcej sekunde sa mu však podlomili nohy, hory aj les videl rozmazane, akoby do obrazu niekto kopol, a stratil vedomie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Údolie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.